For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
SNY O VLACÍCH
Bývaly to chodby do starého světa.
Podivné, skryté stezky.
Stačilo zahnout za roh a najednou jste stáli tváří v tvář
velkému tajemství, základu všehomíra.
A byť se po tomto starém světu slehla zem,
byť byl někam uklizen jako rulička pergamenu,
stále pociťujeme jeho ozvěnu.
Můžeme!
Jmenoval se Robert Grainier
a přes 80 let žil v okolí městečka Bonners Ferry v Idaho.
Za svého života cestoval jak na západ, jen několik desítek kilometrů od Pacifiku,
i když oceán samotný nikdy nespatřil,
tak na východ až k městu Libby nedaleko hranic Montany.
Když ho samotného poslali do městečka Fry v Idaho,
mohlo mu být tak šest, možná sedm let.
Rok ani den svého narození nikdy přesně nevěděl.
Nikdo mu neřekl ani to, jak přišel o své původní rodiče.
Jedna z jeho nejranějších vzpomínek je na masovou deportaci
více než stovky čínských rodin z jeho města.
Grainiera mátlo, jak normální lidem to násilí přišlo.
Pojď za mnou.
Prosím, chlapče.
Chlap, kterému říkají Ušatý Al, mi přeťal šlachy pod kolenem.
Jsem si moc dobře vědom toho, že mě zabil.
Byly to vzpomínky, které se vždy snažil vytěsnit z mysli.
Na začátku puberty přestal chodit do školy
a další dvě dekády se bezcílně protloukal krajem.
Měl pocit, že ho nic moc nezajímá,
tedy aspoň dokud nepotkal Gladys Oldingovou.
Gladys se mu představila, jako by to byla naprosto běžná věc.
Ahoj.
Možná to tak bylo.
Ahoj.
Ještě jsem vás tu neviděla.
Já jsem tady ještě nikdy...
- Jste tu prvně? - Vzal mě sem bratranec.
Jeho žena je totiž dost...
Já jsem Robert.
A já Gladys.
- Těší mě. - Mě také.
Najednou se o dění v kostele začal zajímat víc než kdy dřív.
Do tří měsíců byli naprosto nerozluční.
Mám pocit, jako bych chápala všechno, co se na světě děje.
Na co myslíš?
No...
Na to, že bychom se měli vzít.
Co?
Však už jsme svoji.
Potřebujeme už jen obřad, kterým to prokážeme.
Naše chalupa by měla mít okno směrem k řece.
Tak jo.
A potřebujeme psa.
Psa jsem vždycky chtěla.
Tak jo.
No tak, otevři dveře.
Dobře.
- Ahoj. Pojď dál. - To je vskutku nádherný dům.
Můžu dál?
No teda!
- Postel budeme mít tady. - Tímhle směrem. A potom...
- Okno? - Jo, tady.
A tady druhé.
Vyslov ještě jednou moje jméno.
Zbožňuju, když ho říkáš ty.
Jak zní.
Robert.
Grainierovi přišlo, že jeho život najednou dává smysl,
jako by celou dobu vesloval proti proudu
a teď se konečně vydal tím správným směrem.
Společně si postavili chaloupku
a pak tam spolu u řeky Moyie
začali žít.
Tehdy musel Grainier cestovat daleko za prací.
Pracoval s muži z dalekých zemí, o kterých nikdy ani neslyšel.
Třeba z Šanghaje nebo z Chattanoogy.
Útěchu nacházel v tom, jak snadno se všichni spřátelili
a vytvořili dočasné rodiny.
Ale pak, v létě roku 1917,
pracoval na stavbě mostu přes Robinsonovu rokli
pro firmu Spokane International.
Na kolejích tehdy pracoval prvně.
A pak toho hodně litoval.
Tak jo, chlapi, tady je.
- Ten mladík u toho nosníku. - Tady je.
Jděte si pro něj.
- Přiveďte ho sem. - A honem.
Sem s ním.
Co provedl?
Tak šup.
- Hej! - Dělej.
Jasně, ale co provedl?
Raz, dva...
Sem s ním! To je ono.
Tak, odveďte ho.
Co provedl?
Netuším.
Co? Hej.
- Ty bláho! - Co to dělá?
Ukazujete tomuhle říčnímu údolí, zač je toho loket.
Pomohli jste zachránit Spokane International.
Objížďka téhle rokle byla 18 km dlouhá.
A vy jste otevřeli nový kus země.
Sice to nejsou egyptské pyramidy,
ale myslím, že se vám povedlo něco opravdu neuvěřitelného.
O mnoho let později vznikne 16 km odsud nový most z betonu a oceli
a tenhle se přestane používat.
Tak jo.
Uvidíme, jestli vydrží.
Moc jsi mi chyběl.
Ahoj.
Ach, Gladys.
- Bože. - Jo.
Konečně usnula.
- A je... - Jdi se na ni podívat.
Hrozně moc vyrostla.
Začíná na tebe být podobná.
Aspoň na jednoho z nás.
Tentokrát bez zlomených prstů?
Nejspíš jo.
Takhle brzy jsem tě nečekala.
Cestou sem jsem se nedokázal zastavit.
Koukej.
Po tom, co jsi poslal, už jsem tolik ani nečekala.
Ke konci nám šla práce dobře od ruky.
- Dnes si dáme pořádnou večeři. - S tím si nedělej starosti.
Pojď se mnou. Něco ti ukážu.
Potkal jsi nějaké staré známé?
Jo, pár chlapů z té práce v Oregonu.
Vyprávěli zajímavé příběhy?
Jo, vyprávěli, ale těžko říct, co z toho je pravda.
Pozoruje svíčku. Hele.
Koukej. Vidíš?
Že je to krása?
Ahoj, broučku.
Jo.
Chceš nakrmit?
Dej mi kousek kuřete.
Ale no tak.
- Nepůjdeme spát? - Jo.
Tak co ty na to?
Dost legrační kolíbka.
Je to vrš na ryby.
Prý kolíbka.
Malá se probrala?
Plakala?
Nijak zvlášť.
Akorát měla hlad.
Ty víš, co ten její pláč znamená?
Většinou ano.
A kolik toho podle tebe chápe?
To nevím.
Tolik co štěně?
Štěně si vystačí samo, když ho máma přestane kojit.
Dítě nemůžeš poslat pryč, když ho přestaneš kojit.
Pes toho ví víc než dítě. Aspoň než se naučí mluvit.
Ale nestačí jen pár slov.
V domě odchovaný pes taky zná pár slov.
Minimálně tolik co mimino.
Jakých slov?
Chci poslouchat tvůj hlas.
Tak třeba aport.
Nebo k noze.
Lehni a sedni.
A převal se.
Když něco umí udělat, tak zná i to dané slovo.
Myslíš, že ví, že jsem její táta?
Jistě, že to ví.
V hloubi duše to ví.
I když zatím ještě neví, že to ví.
Neboj.
Na tatínkování budeš mít spoustu času.
Je fajn, že jsi doma.
Nechci, abys zase zmizel.
Tumáš.
Tak.
- Ale nejez to. - Voní ti to?
Pardon. Ještě chviličku.
Mám si dát ruku do kapsy?
Co?
Zdálo se, že jakmile si Grainier přivykl na to, že je doma,
znovu začala těžařská sezóna a on musel zase odejít.
V práci se setkal s potulnými muži.
Většina z nich neměla domov ani rodinu.
Cestovali za prací z jednoho státu do druhého, jak bylo zrovna potřeba.
A přestože svět se o ně nikterak nezajímal,
Grainier na ně nikdy nezapomněl.
Jednou pracoval po boku muže celé dva měsíce zcela beze slov.
Tak říkám: „Kamaráde, takový poklad si nech.“
A co ty? Byls někdy v Kalifornii?
Copak člověk nemůže mít ani chvilku klid?
To byla jediná slova, která od něj kdy Grainier slyšel.
Zapamatoval si je navždy.
Dále potkal Hanka Healyho, který bydlel ve vykotlaném pařezu.
Uklidňuje mě to, chápeš? Když mám problém...
A taky apoštola Franka,
který o Bibli mluvil tak důvěrně,
jako kdyby byl u toho, když ji napsali.
Úplně jako ten Bileám z Bible.
Bůh občas volí zvláštní způsoby, jak ti říct, co potřebuješ slyšet.
Někdy s tebou mluví osel. Nebo kdoví kdo.
Jednou jsem byl v Nebrasce. A Pán mi řekl, ať jedu do Omahy.
Ale když jsem vystoupil z vlaku, byl jsem v Opelice.
A já na to: „Opelika?“
Tehdy mi došlo, že mám oči v háji.
Chvála Bohu. Haleluja.
A to je asi všechno.
Chápeš, co tím chci říct?
A tak mu Bůh sáhl na kyčel.
A po zbytek života pak Jákob kulhal.
Jákob si ve všem vystačil.
Všechno si zařídil bez cizí pomoci.
Ale o to nakonec...
Omlouvám se za vyrušení, pánové.
Je mezi vámi Sam Loving z Nového Mexika?
V jižní Arizoně a Kalifornii rovněž známý jako Jelen Sam.
Už dlouho se ho snažím najít a předat mu zprávu.
A sakra.
Kriste pane!
Panebože!
Sakra.
Zastřelil mého bratra,
Martina Browna, v Gallupu v Novém Mexiku.
A to 5. srpna 1893.
Zabil ho jen kvůli barvě pleti.
Pokud můj čin někoho z vás urazil,
pojďme si to tady a teď vyříkat.
Nechci žít zbytek života ve strachu z pomsty.
Dobrá tedy.
Omlouvám se za vyrušení.
Netušil jsem, že stromy můžou být tak vysoké.
Jedním z hlavních dřevařů byl Arn Peeples,
tulák neznámo odkud,
jehož skutečného nadání se využívalo jen zřídka.
Možná bude lepší, když si zacpete uši.
Já to říkal.
- Nesahejte na to. - To víš, že jo.
Ani se na to nedívejte.
Většinou býval ze všech nejstarší,
neustále mlel pantem a těžké práci se úspěšně vyhýbal.
Pokud potřebujete pauzu, tak mi dejte sekyru.
Pokud se do toho opřu, tak ještě ráno tu budou lítat třísky.
Na letní dřinu jsem jako dělaný.
Dokud není venku 40, tak nejsem ve formě.
Super.
Všechno kvůli tomuhle deštíčku.
Za mých časů jsme pracovali furt, nejenom když se nám to hodilo.
Tehdy jsme ty kmeny museli prošpikovat.
A někdy trvalo i týden, než přišel vítr, co ty obry shodil.
A pak všechny popadaly najednou.
Byly dvakrát tak velké jako tyhle tady.
Dělal jsem na kopci u Bisbee v Arizoně, odkud to ke slunci bylo jen 20 km.
Na teploměru bylo tehdy 47 stupňů. A každý ten stupeň měl aspoň čtvrt metru.
A to bylo ve stínu.
Stín tam stejně nebyl.
Už je tu. Hele.
Kdyby náš Pán byl sekvoj,
zkusil bys ho setnout?
Nebo bys vylezl po Jeho milujících větvích a rozhlídl se po okolí?
Kdyby místo vody v řece byly slzy těch, co odešli...
Přestaň s tím! Snažím se usnout!
- Jdi spát, Arne. - Přestaň zpívat!
Hej, Arne.
No jo, už s tím přestanu.
Ale ne.
Tys řekl Adrienovi, že ty stany jsou z občanské války?
Přesně tak. Jsou to pěchotní stany.
Pak je dostala kavalerie na konflikt s indiány.
Slouží o dost déle než ti lidé, co v nich spali.
Jsou z hrubého plátna, ale všechny nás přežijou.
Kvůli čemu nemůžeš usnout?
Arne, myslíš, že...
nás špatné skutky provází celým životem?
To nevím.
Zažil jsem vzestup špatných mužů a ty dobré sražené na kolena.
Kdybych na to znal odpověď, tak bych spal vedle někoho hezčího než ty.
Cos to zpíval za písničku?
Nemá název. To mě jen tak napadlo.
Zazpívej ještě kousek.
Ne, nechci naštvat ostatní.
Počkej chvilku...
Poslouchej.
Postupně se posouvali hlouběji do lesa.
Světová chuť po dřevu neznala mezí.
A tak pracovali od úsvitu až do soumraku
a káceli smrky, cedry i modříny, douglasky i borovice,
čímž zcela změnili tvář celého svahu.
Dobrý dřevorubec sice skoro pokaždé odhadne, kam strom spadne,
ale i on občas udělá chybu.
Strom! Hej!
- Pomoc! - Pozor!
Pomoc!
- Potřebujeme pomoc! - Pomoc!
Pomoc!
Tak.
Aby jen tak nezmizeli ze světa.
Krucinál.
Rád bych vám dal den volna, ale společnost řekla ne.
Válka potřebuje smrky, i když se nám zrovna nedaří.
Grainier se víc a víc bál, že ho pronásleduje cosi hrozivého
a že si ho smrt najde právě tady,
daleko od toho jediného místa, kde chtěl být.
Ahoj...
Copak to máš?
Mám šišku.
Tak ty máš šišku?
Já mám taky šišku.
Zajdeme pro slepice?
Hele, tady je jedna.
Slepička je tu.
Pojď, slepičko.
- Jdou se schovat. - Jdou se schovat.
Slepičko!
- Slepičko! - Slepičko!
Slepičko!
Budou spát ve tvé posteli a sní ti všechno jídlo.
Pokaždé mi přijde jako úplně nový člověk.
Promeškám celý její život.
Já to mám stejně.
Všechno to strašně utíká.
- Chceš si zastřílet? - Ne. I když jelenům by se to asi hodilo.
Gladys.
Nestřílej.
Nestřílej po mně.
Střelím, pokud nebudeš zticha.
Dobrá práce.
Co kdybychom šly s tebou?
Za prací.
Za prací?
A co...
Mohla bych vypomáhat.
Vydělat si praním prádla.
Malá už mě teď tolik nepotřebuje.
Vím, že bys mi pomohla.
Říkal jsi, že ostatní tam měli manželky.
Ne, ostatní ne, jen jeden stařík.
Co ten páreček z Kalifornie?
Po Dicku Clintonovi se za týden slehla zem.
Navíc ti tam neměli děťátko. Je to...
Je to hrozně nebezpečné.
Jen se to snažím nějak vymyslet.
Já vím.
Moc dobře to vím.
Grainier se snažil sehnat práci blíž k domovu
a dělal, co se zrovna nabídlo.
Ale válka skončila a dobře placené práce bylo málo.
- Pardon za zdržení. - Nic se neděje.
Fajn.
Prosím.
Tak jo. Díky moc.
- Díky. - Díky.
Kdybys něco potřeboval, tak víš, kde budu.
S penězi na tom byli hůř než kdy dřív.
A i když to tehdy ještě nevěděl,
na tohle období svého života později vzpomínal jako na to nejšťastnější.
Co to tam máš?
Vajíčka.
Jo, je to takové vajíčko.
Tak.
- Jsi unavená, Katie? Půjdeš spát? - Jo.
Hrozně rosteš.
Brzy budeš nosit ty mě.
Možná by to šlo i jinak a líp.
Můžeme si tady z toho udělat farmu.
Pěstovala bych toho dvakrát víc než teď.
A kdybychom si pak trošku naspořili a založili si menší pilu,
tak bys mohl být víc doma.
Mohli bychom si půjčit na koně nebo mulu.
Jo, to bychom mohli.
Na pile by ale bylo hodně práce.
Není to levné, ale...
Však to nepopírám.
Ne, ale je to dobrý nápad.
- Je to dobrý nápad. - Jo.
No tak, Katie. Rozloučíš se?
Koukej, Katie. Můžu?
Už půjdu.
- Dobře. - Miluju tě.
Budeš mi chybět.
Taky tě miluju. Tak jo.
No tak, Kate. Rozluč se s tatínkem.
No tak, Kate.
Katie, můžeš to položit?
Pardon. Hledám předáka.
Tak to jdeš správně.
Děkuju.
Většinou si vydělal čtyři dolary denně
minus náklady za to, co poskytla firma.
S Gladys si mysleli, že po další práci v lese
budou mít dost peněz na to, aby si doma postavili pilu.
Pokračujete někam dál, nebo už tenhle rok končíte?
Nemůžu se rozhodnout. Nikdy nemám radost, když mi skončí práce.
Je mi pak tak nějak divně.
Protože je to těžká práce, pánové. Nejen pro tělo, ale i pro duši.
Kácíme stromy, které tu stály víc než 500 let.
To rozruší duši, i když si to třeba neuvědomujeme.
Zítra budu mít v kapse 200 dolarů.
To moji duši nijak netíží. Ani trošičku.
Protože vy z Minnesoty nevíte o historii zhola nic.
- To jsou ty stromy vážně tak staré? - Některé jsou i starší.
Celý náš svět je navzájem provázaný a propojený.
A když zatáhneme za nitku, nevíme, jaké to bude mít následky.
Jsme jen děti, které ze složitého soukolí vytahují šroubky a hrají si na bohy.
Blbost. Já byl taky ve Washingtonu.
Prosekal jsem se Kanadou tam i zpátky.
Je tu dost stromů, abychom mohli sekat tisíc let.
A když padne ten poslední, ten první už bude zase tak vysoký jako ty dnešní.
Zamlada jsem si to myslel taky.
Úplně totéž.
Budeš s námi pokračovat, Roberte? Nebo míříš domů?
Sbalím se a vyrazím domů.
Chybí mi žena. A moje maličká.
Jak se jmenuje tvoje paní?
Gladys.
Velšské jméno. Urozené.
To dává smysl. Když ji znáš.
Tahle stará jména jsou mocná.
Jejich nositelé jsou požehnaní.
Ty máš taky někde rodinu?
Moje rodina
je všude, kde je usměvavá tvář.
Nikdy jsem nebyl úplně bez rodiny.
Kromě Kansasu. Tam žijou jenom divoši a blázni.
Mám rád tvou společnost.
Většinu lidí potkávám jen jednou za život.
Vidět je znovu je takové požehnání.
Nechápu, kam ty roky utíkají, Arne.
Inu...
Pokud na to přijdeš, dej vědět. Chtěl bych jich pár vrátit.
Vypadalo to, že Arn Peeples zmizí z tohoto světa v oblaku kouře
a za hrozivého zvuku.
Ale dopadl úplně jinak.
- Pomoc! - Potřebujem pomoc!
- Kdo je to? - Je tu raněný!
Hej, Arne!
Arne?
- Dostala ho padající větev. - Arne? Slyšíš mě?
Nic mi není, jenom...
Pomozte mi posadit se.
Dobře. Pomaličku.
- Vodu! - Viděl jsem sestru a jejího muže.
Teď tu byli. Nevíte, kam si to namířili?
Arne...
V následujících dnech měl závratě, byl zasněný a hodně zapomínal.
Než bylo po všem, zapomněl i to, jak se jmenuje.
Slyšíš to?
Nádhera, že?
Nádhera.
Co, Arne?
To všechno.
Všecičko.
Arn Peeples byl můj přítel.
Říkal, že i strom je tvůj přítel...
když ho necháš na pokoji.
Ale jakmile do něj tneš, rozpoutáš válku.
A ze stromu je mocný zabiják.
Ale tamtomu stromu on nic neudělal.
Byla to suška.
Takže...
Nevím, co si z toho odnést.
Ve jménu Krista...
- Amen. - Amen.
I když Grainier smrt dobře znal, zatím neztratil nikoho tak blízkého.
Začal se děsit toho, že ta větev měla spadnout na něj.
Že ho něco chce potrestat.
Roberte?
- Co je to? - Panebože.
- Koukejte. - Co je to?
- Nemíříme tam? - Není to daleko.
- Teda. - Ty jo.
Hej.
Co je to?
Mary!
Mary, neviděla jsi Gladys?
Ne?
Gladys!
Téměř dva týdny procházel všechna okolní města
a hledal Gladys a Kate.
Čtyři padesát.
Protože je nikde nenašel, vrátil se na svůj pozemek a čekal tam na ně.
Počkej chvilku.
To je pro tebe.
Děkuju.
Sem.
Voda!
Voda?
Zaliješ to mamince?
Není už to trochu moc?
Čím si to zasloužily?
Proč?
Ahoj, Roberte.
Máš hlad?
Nevěděl jsem, co tu najdu.
Ve městě se o tobě vypráví všelicos.
- Všechno ti to splatím. Slibuju. - To po tobě nechci.
Děkuju, že jsi mě sem přišel...
zkontrolovat.
Pojďme se projít.
Tady si můžeme postavit chalupu.
Mám říkat tvé jméno?
Robert.
Ony...
Ony už se nevrátí.
Omlouvám se.
Nevím, co mě to popadlo.
Stáhneme ho.
Grainier si na pozemku postavil přístřešek, kde strávil zbytek léta.
V řece lovil smuhy
a sbíral vzácné a velmi chutné houby, kterým Kanaďané říkali smrže
a které rostly na místech zasažených požáry.
I když to nikdy nikomu neřekl,
ve skrytu duše doufal, že se Gladys a Kate jednoho dne vrátí.
A chtěl na to být připravený.
Hej!
Padejte!
Kde jste se tu vzali?
Komu patříš?
Haló?
Neměli byste být ve městě? Vypadáte jako městští psi.
Pojď.
Snad máte rádi ryby.
Tak zavři oči. Můžu?
Můžeš jít. Šup.
To jsou tvoje štěňata?
Co tady vlastně děláš?
Co vlastně umíš?
Umíš se překulit?
A sednout?
Aport?
Katie!
Vidíš?
Co jsou za plemeno?
Netuším.
- Připomínají vlky. - Že jo?
Možná...
Možná se tady Červenka spustila s vlkem.
- Úplně sama. Co? - To ne.
Proč by ne?
Páří se vždycky jenom hlavní vlk, vůdce smečky.
A vlčice, která mu odnosí mladé,
je jediná, která začne hárat.
A co když
hárala tady Červenka?
Vlk si vybírá jedinou.
A co když na toho vlka narazila
přesně v tu pravou chvíli?
Chápeš?
Nespustil by se s ní? Čistě kvůli novotě toho zážitku?
„Novotě toho zážitku?“
Jo.
No co?
„Novotě toho zážitku.“
Umíš výt? Umíš ty taky výt?
Umíš výt?
No tak co, ty drobečku?
Ahoj.
S pomocí Ignatiuse Jacka postavil Grainier čtyři stěny srubu
přesně na místě těch původních.
Červenko?
Ke stavbě ložnice se ale přimět nedokázal.
Toho roku se na obloze objevila velká kometa,
která podle některých hlásala konec světa.
Ale po dvou týdnech zmizela stejně tiše, jako se objevila.
Nová chata vypadala skoro stejně jako ta stará.
Ale její prázdnota na Grainiera často dolehla.
Uběhlo několik let a on pořád čekal.
I když tehdy už nevěděl nač.
Hněte zadkem! Ať už jste u těch borovic!
Chci, aby všechny stromy do posledního
byly nejpozději do rozednění dole.
Potom vám začnu strhávat dolar denně.
Do toho!
Hej, dávej pozor, dědo. Já to udělám.
Dojdi si pro pilu.
Já jen nevím, jak...
Dávejte pozor!
Dej vědět, kdybys chtěl vodu.
Potřebuješ pomoct?
Můžu se u tebe zahřát?
- Billy? - Jo.
Jsi to ty?
Ano. My se známe?
Jo, před pár lety jsme spolu rubali v Salmo-Priest.
Byl jsem přítel Arna Peeplese.
Jsem Robert.
No jo!
Ahoj, Roberte.
Rád tě vidím.
Nápodobně.
Nechce se mi věřit, že jsi pořád ještě tady.
Už ve svém věku sotva držím krok.
Však já se akorát starám o to, aby se ten parní vynález nezadrhnul.
Nic moc jiného dělat nemůžu, ale aspoň se uživím.
Hele, Billy, nemyslíš, že je to tu teď takové jiné?
Nevím, možná to takhle bylo vždycky.
Možná jsem býval drsnější a víc jako tihle hoši.
Už si to nepamatuju.
No jo, to je věčná otázka.
No ne?
To je otázka.
Jo.
Jak se vlastně má Arn?
- Jak... - Neviděl jsem ho už, ty jo...
Aspoň rok, možná déle.
Jo. Ne.
Já ho taky neviděl.
Tak už to bývá, co?
Pomůžu ti.
Ukaž.
- Nějak mi nefungujou ruce. - Ukaž.
Pomůžu ti.
- Děkuju. - Není zač.
Tehdy Grainier skončil s dřevorubectvím.
Posledních pár let čekal, že objeví nějakou velkou životní moudrost.
Co je to?
Ale zatím se žádná neobjevila.
A on začal pochybovat, že k tomu ještě dojde.
Ahoj.
Zapomněli jste plít, co?
Tehdy bylo ve městě dost práce pro ty, kteří se jí nebáli.
Grainier získal dva koně a vůz.
Ovšem dost smutným způsobem.
Avery?
Srdeční choroba Averyho Pinkhama by se dala diagnostikovat a léčit,
kdyby se narodil o generaci později.
Pane Pinkhame!
Grainier si od Pinkhamových koně a vůz koupil na splátky za 300 dolarů
a pak převážel náklady i lidi samotné.
Práce samotná byla navíc vstupenkou na představení,
kde hrály hlavní roli bláhovosti jeho sousedů.
- Jede se vám pohodlně? - Ano.
Díky práci s nimi byl v kontaktu víc než kdy dřív.
A přesto se nikdy necítil víc sám.
Ne?
Chovej se k těm králíkům něžně. Oni neví, že jim neublížíš.
Katie!
Slečna...
Slečna Thompsonová?
Claire. Vy budete Robert.
- Přesně tak, madam. - Těší mě.
Jo, mě taky.
Taky mě těší. Hledal jsem vás na nádraží.
Chvilku jsem čekala a pak jsem šla pěšky.
Omlouvám se, těmahle dvěma se ráno nějak nechtělo.
Chcete pořád ještě vyvézt k rozhledně?
- Pokud to nevadí. - Jistě. Naskočte si.
Chcete...
Tak jo.
Fajn.
Tak můžeme?
Dobře.
Odkud jste?
Byla jsem všude možně.
Ale docela dlouho jsem žila v Montaně. V Noxonu.
- V Montaně jsem nikdy nebyl. - Nádherná země. Stojí za návštěvu.
Vyprávěli mi o vás.
A kdopak?
Lidi, co mi vás doporučili.
A co říkali?
Že nejste jako ostatní.
Neplatí to pro každého?
Ne.
Nebýt jako ostatní je dobrá věc.
Aspoň podle mě.
Mám radost, že jsem v tomhle výjimečném údolí.
Celé to tu bývalo pod ledovcem. Pod tisícem metrů ledu.
Když ledovec pukl, zaplavilo to celou oblast.
A vyhloubilo to všechna ta údolí.
Proto je tu tolik jezer.
Dovedete si to představit?
Je tu obří kus ledu vysoký tisíc metrů,
ten praskne a najednou je všude ledová voda.
Muselo to vypadat jako konec světa.
Je to základ všech těch mýtů. Všech příběhů o potopě světa.
Všech náboženství po celém světě.
Je to tentýž příběh. Jen jinak vystavěný.
Nechtěla jsem urazit vaši víru nebo tak něco.
- Jenom... - Ne, to ne.
Přijde mi to fascinující.
Na takovémhle místě si prostě nemůžu pomoct...
Svět je starý.
To jo.
Beztak už viděl všecko.
Claire za války pracovala v Evropě jako zdravotní sestra.
Nyní ji zaměstnávala nově vzniklá americká správa lesů,
která chtěla při kácení lesů zabránit dalším požárům.
Jé, děkuju.
Moc mě těšilo, Roberte.
- Díky za odvoz. - Mě taky moc těšilo.
Jo. Tak jo.
- Tumáte. - Děkuju.
Nepotřebujete pomoct?
- Ne. - Ne? Fajn.
Mějte se.
Vylekal jsem tě?
Ajaj.
Roberte.
Katie!
Nic se neděje.
Dám přes tebe deku...
Mami...
Slečno Thompsonová?
Jste tady?
Roberte?
To je mi ale překvapení.
- Jak se máte? - Dobře.
Jo. Snad jsem vás nevylekal.
Vůbec ne.
Zrovna jsem šla na odpolední prohlídku
a zaslechla jsem, jak voláte.
No jo.
- Já... - Vy...
Šel jsem náhodou kolem
a napadlo mě, že vás přijdu pozdravit.
Nebývá to tady nahoře strašidelné?
Ne. Je tu božský klid.
Sleduju, jak se tvoří mraky a jak se mění světlo,
a ještě za to dostanu zaplaceno.
To je dar.
To chápu.
Jak jste k tomu přišla?
Viděla jsem leták s nabídkou práce, zrovna když jsem ji potřebovala.
- Prosím, čaj z vrbovky. - Děkuju.
Potřebovala jsem doporučení od rodinného přítele.
Cituji:
„Claire Thompsonová není vůbec plachá, jak obvykle ženy bývají.
Její pracovní morálka je více než adekvátní
a nebojí se ničeho, co chodí, plazí se či létá.“
Jaký je čaj?
Moc dobrý. Děkuju.
Odsud vypadá všechno hrozně maličké.
Jo.
Chcete si to tu projít?
- Všechno hrozně rychle roste. - Člověk nepozná, že tudy prošel požár.
Jako by k tomu ani nedošlo.
Byl jste tehdy u toho?
Ne.
Nebyl.
Ale...
Moje žena a moje holčička...
Nepřežily to.
Roberte.
No jo. Někdy mám pocit...
že mě ten smutek sežere zaživa.
Ale jindy mám zase pocit, jako by se to stalo někomu jinému.
Ne, nebyl jsem u toho.
Ne, když...
Ne, když jsem být měl.
Ne, když mě potřebovaly nejvíc.
Občas je slyším.
V lese.
Jak si povídají a smějí se.
Jo.
Nechci se otočit, protože se bojím...
že je vystraším a zaženu.
Tak je poslouchám...
dokud někam nezmizí.
Ať už je to kamkoliv.
Tohle jsem ještě nikdy nikomu neřekl.
Myslíte, že jsem blázen?
Já jsem taky přišla o manžela. Zhruba před rokem.
Docela mu to trvalo.
A když bylo po všem, měla jsem pocit, že je ve světě díra.
Měla jsme víc otázek než odpovědí.
Jako by před ním nikdo nikdy nezemřel.
Když si člověk něčím takovým projde, tak nic z toho, co dělá, není bláznivé.
Člověk prostě prožívá, co prožívá.
V lese záleží na každé maličkosti.
Všechno je propojené, takže člověk nepozná,
kde něco končí a něco jiného začíná.
Maličký hmyz, co ani nevidíme, je stejně důležitý jako řeka.
Mrtvý strom je stejně důležitý jako ten zdravý.
Z toho musí existovat nějaké ponaučení.
A co když už nemáte co nabídnout?
Co pak?
Svět potřebuje poustevníka stejně tak jako kazatele.
Jo.
To jsem já?
Poustevník?
Svým způsobem jsme oba poustevníci.
Čekáme na důvod, proč jsme tu zůstali.
I když věděl, že je to nemožné,
přemohla ho myšlenka, že jeho dcera se vrátila.
Katie?
Kate.
Katie?
Kate.
Tak.
Bože.
Máš zlomenou nohu, broučku. Bude to bolet, ale jen chvilku.
Tak.
Katie.
Ne.
Chceš vodu, broučku?
- Jo. - Tak jo.
Šup.
- Jé! - Cos to udělala?
Proč to děláš?
Voda!
Papa.
Katie?
Kate?
Kate!
Shledání s Kate mu přišlo naprosto skutečné,
i když přemítal, zda k němu opravdu došlo.
Mnoho dní a večerů strávil po lesích a polích v okolí
a hledal ji.
Sice nic nenašel,
ale zbytek svých dní strávil čekáním,
aby tam pro ni byl, kdyby se vrátila.
Ke stáru jezdíval občas Grainier vlakem až do Spokane.
Bezcílně se potloukal městem,
jako by hledal něco, co kdysi dávno ztratil.
Rozumím. Nulová gravitace. Cítím se dobře. Otáčíme se.
Ten výhled je opravdu ohromný.
Co ten chlápek dělá?
Je ve vesmíru.
Kousek za sebou jsem viděl i pomocný motor.
Rozumím...
Takže to je...
To jsme my.
Rozumím, nejméně sedm obletů.
...velbloud, který plive zlato.
Zlato!
Sun-c’, svatý muž z dálného východu, čeká jen na vás.
Svatý muž Sun-c’ vám vyloží sny.
Potkejte světoznámé sestry Bittlerovy.
Anebo můžete za deset centů vidět monstrum.
Vy.
Pojďte. No pojďte. Zahoďte předsudky.
Uvnitř tohoto divadla
poletují záhady našeho světa, jako by to byli obyčejní netopýři.
Kupte si lístek a dostane se vám odpovědi na všechno...
Tu noc v divadle zašel na představení v obludáriu,
které slibovalo monstrum,
ale byl to jen hoch v kostýmu.
Poprvé za téměř deset let viděl svou tvář v zrcadle.
Konečně viděl, jakou daň si na něm ty roky vybraly.
Měl pocit, že konečně začíná chápat svůj život,
i když se mu teď pomalu vytrácel.
VYHLÍDKOVÉ LETY
Za čtyři dolary uvidíte svět z ptačí perspektivy.
Raději se něčeho držte.
Robert.
Nádhera, že?
Nádhera.
Když někdy v listopadu 1968 zemřel Robert Grainier ve spánku,
jeho život skončil stejně tiše, jako začal.
Nikdy si nepořídil zbraň ani nepromluvil do telefonu.
Netušil, kdo mohli být jeho rodiče, a nezanechal po sobě žádného dědice.
Ale onoho jarního dne,
kdy ztratil pojem o tom, kde je nahoře a kde dole,
měl konečně pocit, že je s tím vším propojený.
SNY O VLACÍCH
Kdyby náš Pán byl sekvoj,
zkusil bys ho setnout?
Nebo bys vylezl po Jeho milujících větvích a rozhlídl se po okolí?
Kdyby místo vody v řece byly slzy těch, co odešli,
postavil bys na ní přehradu, nebo bys ji nechal plynout?
Překlad titulků: Lukáš Gurník