For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
Før i tiden var der korridorer til den gamle verden.
Mærkelige spor, skjulte stier.
Man kunne dreje om et hjørne og pludselig stå ansigt til ansigt
med det store mysterium, grundlaget for alting.
Og selvom den gamle verden er væk nu,
pakket sammen som en skriftrulle, og stillet et sted,
er der stadig reminiscenser af den.
Fri bane!
Han hed Robert Grainier.
Han boede i over 80 år i og omkring byen Bonners Ferry i Idaho.
I sin tid rejste han vestpå, til han var nogle dusin kilometer fra Stillehavet,
selvom han aldrig så selve havet,
og så langt østpå som byen Libby, 65 kilometer inde i Montana.
Da han blev sendt alene af sted til Fry i Idaho, var han seks eller syv år gammel,
Han fik aldrig at vide præcist, hvornår han var født.
Eller hvordan han mistede sine forældre. Ingen fortalte ham det.
Et af hans tidligste minder var at overvære en massedeportation
af hundrede eller flere kinesiske familier fra byen.
Grainier var forbløffet over den lethed, volden blev begået med.
Kom herop. Kom nu, unge mand.
Ham, de kalder Big-Ear Al, har stukket mig i knæhasen.
Og jeg ved, at jeg dør af det.
Der var andre minder, som han fortrængte, når de dukkede op.
Han droppede skolen som ung teenager,
og de næste to årtier drev han rundt uden mål og med.
Der var intet, der for alvor interesserede ham.
Altså indtil han mødte Gladys Olding.
Gladys henvendte sig til ham, som om kvinder havde det for vane.
Goddag.
Det havde de måske.
Goddag.
- Jeg har ikke set dig her før. - Nej, jeg har aldrig...
- Første gang? - Min fætter tog mig med.
Hans kone er meget... Jeg hedder Robert.
Gladys.
- Godt at møde dig. - I lige måde.
Han fandt pludselig kirken mere interessant end nogensinde før.
Mindre end tre måneder senere var de uadskillelige.
Lige nu kan jeg næsten forstå alt, hvad der findes i verden.
Hvad tænker du på?
Tja...
Jeg tænkte, at vi burde gifte os.
Hvad?
Vi er gift.
Vi mangler bare en ceremoni, der beviser det.
Og vores hytte skal have et vindue med udsigt over floden.
Okay.
Vi skal have en hund. Jeg har altid ønsket mig en hund.
Okay.
Luk døren op. Kom nu.
Okay.
- Goddag. Kom ind. - Sikke et fantastisk hus.
Må jeg komme ind? Hold da op.
- Sengen skal stå her. - Den skal vende den her vej. Og...
- Vindue? - Ja, her.
Og et her.
Sig mit navn en gang til.
Jeg elsker, når du siger det. Lyden af det.
Robert.
Pludselig gav livet mening for Grainier.
Som om han havde trukket den forkerte vej og nu var vendt om og fulgte med strømmen.
Parret byggede en hytte på deres jord,
og dér, langs Moyie-floden, skabte de sig et lille liv sammen.
I de år førte Grainiers arbejde ham langt hjemmefra.
Han arbejdede sammen med mænd fra lande, han end ikke havde hørt om.
Steder som Shanghai og Chattanooga.
Han fandt det betryggende, hvor let de fandt sammen
og blev midlertidige familier.
Men i sommeren 1917 var han med til at opføre Robinson Gorge Bridge
for Spokane International Railroad.
For første gang blev han en del af et jernbanesjak, og det fortrød han bittert.
Okay, gutter, han er derovre.
- Knægten ved bjælken derhenne. - Der er han.
Hent ham. Tag ham med herop.
Følg med.
- Kom herop med ham. - Hvad har han gjort?
Kom herop.
- Kom så! - Hvad har han gjort?
En, to...
Få ham herop! Sådan, ja, Op med ham. Tag ham med derud.
- Hvad har han gjort galt? - Aner det ikke.
Hvad? Hey!
- Hold da op. - Hvad laver han?
I har vundet kampen mod floddalen og været med til at redde Spokane International.
Før var der næsten 20 km rundt om kløften. Nu har I åbnet op for et nyt landområde.
Det er ikke Egyptens pyramider, men jeg synes, I har gjort noget pokkers utroligt.
Mange år senere byggede man en bro af beton og stål
16 km længere oppe ad floden og gjorde dermed den her overflødig.
Nå, lad os nu se, om den kan bære.
Jeg har savnet dig.
Goddag.
Åh, Gladys.
- Åh gud. - Ja.
- Jeg har lige fået hende til at sove. - Er hun...
Se til hende.
Hvor er hun blevet stor. Hun begynder at ligne dig.
Så ligner hun da en af os.
- Ingen brækkede fingre denne gang? - Det tror jeg ikke.
- Jeg ventede dig ikke allerede nu. - Jeg gik bare, indtil jeg var hjemme.
Men se her.
Det er mere end forventet. Du har jo sendt penge hjem.
Det sidste område var hurtigt fældet.
- Vi skal have en stor middag i aften. - Gør nu ikke for meget ud af det.
Nej, følg med. Lad mig vise dig noget.
- Så du nogen, du kendte? - Der var et par stykker fra Oregon-jobbet.
- Fortalte de gode historier? - Ja, men jeg ved ikke, om de var sande.
Hun ser på lyset. Se.
Se der. Kan du se det?
- Er det ikke fint? - Hej, lille skat.
Ja.
- Skal jeg give dig mad? - Giv mig noget af den kylling.
Så, så.
- Skal vi gå i seng? - Ja.
Hvad synes du?
Det er en ret sjov vugge.
Det er en fiskeruse.
Vugge...
Robert...
Vågnede hun?
- Græd hun? - Ikke så meget.
Hun var sulten.
- Ved du, hvad alle hendes lyde betyder? - Ja, de fleste af dem.
- Hvor meget forstår hun, tror du? - Det ved jeg ikke.
Lige så meget som en hundehvalp?
En hundehvalp kan klare sig selv, når dens mor har vænnet den fra.
Det kan ikke en baby ikke.
En hund kan mere end en baby, indtil babyen lærer at tale.
Mere end et par ord.
En tam hund genkender også nogle ord. Lige så mange som en baby.
Hvilke ord? Jeg vil bare høre din stemme.
Hent.
Kom her.
Læg dig. Sæt dig.
Rul rundt.
Den kender ordene for det, den kan.
- Tror du, hun ved, jeg er hendes far? - Selvfølgelig gør hun det.
Inderst inde ved hun det.
Hun ved bare endnu ikke, at hun ved det.
Bare rolig. Du får masser af tid til at være hendes far.
Dejligt, du er her.
Du må ikke forsvinde.
Værsgo. Sådan, ja.
- Du må ikke spise den. - Dufter den?
Lige et øjeblik.
Skal jeg stikke hånden i lommen? Hvad synes du?
Så snart Grainier vænnede sig til at være hjemme,
begyndte skovningssæsonen, og så matte han af sted igen.
De fleste skovhuggere var omrejsende mænd og havde hverken hjem eller familie.
De tog fra job til job, stat til stat, hvor end der var arbejde at få.
Verden tog ikke meget notits af dem, men de gjorde indtryk på Grainier.
Han arbejdede engang sammen med en mand i to måneder uden at udveksle ét ord.
Så jeg sagde: "Det var ikke den type guld, jeg søgte."
Hvad med dig? Har du været i Californien?
Kan en mand aldrig få fred noget sted?
Det var de eneste ord, Grainier hørte manden sige.
Han glemte dem aldrig.
En anden var Hank Healy, som boede i en hul træstamme.
Det beroliger mig. Forstår du det?
Der var apostlen Frank, som var så fortrolig med Bibelen,
at man skulle tro, han var der, da den blev skrevet.
Det er som med Bileam i Bibelen.
Gud fortæller dig ofte det, du har brug for at høre, på besynderlig vis.
Nogle gange taler et æsel til dig. Andre gange er det noget helt andet.
Da jeg var i Nebraska, talte Herren til mig og bad mig tage til Omaha.
Da toget standsede, stod der Opelika på skiltet.
Jeg sagde: "Opelika?" Så indså jeg, at den var helt gal med mine øjne.
Herren være lovet og halleluja. Ja, det var vist det.
Forstår du, hvad jeg mener? Så rørte Gud hans hofte.
Og resten af livet haltede Jacob slemt.
Jacob var altmuligmand og klarede sig uden hjælp fra nogen.
- Men i sidste ende var det ikke... - Hvem er det?
Beklager forstyrrelsen, de herrer. Er en af jer Sam Loving fra New Mexico?
Han er også kendt som Buckskin Sam i Arizona og dele af Californien.
Jeg har ledt efter ham i meget lang tid for at give ham en besked.
Det var pokkers.
- Jøsses! - Du godeste!
Hvad helvede?
Den mand skød min bror, Martin Brown, med koldt blod i Gallup i New Mexico.
Den 5. august 93. Han dræbte ham på grund af hans hudfarve.
Har nogen et problem med det, jeg gjorde, så lad os få det ud af verden nu.
Jeg vil ikke se mig over skulderen resten af mine dage.
Godt så.
Beklager afbrydelsen.
Jeg anede ikke, at træer kunne blive så store.
Sjakkets midtpunkt var en mand ved navn Arn Peeples.
Han havde bisselæder i sålerne, og hans evner kom kun lejlighedsvist til sin ret.
I Minnesota-drenge bør holde jer for ørerne.
Selvfølgelig virker det ikke.
I rører den ikke. I skal ikke engang se på den.
Han var som oftest den ældste i sjakket.
Han jamrede konstant og undgik helst de hårde opgaver.
Lad mig tage øksen. I har brug for en pause.
Når jeg først går i gang, flyver spånerne om ørerne på jer.
Jeg er som skabt til sommerhugst. Jeg fungerer bedst i over 38 grader.
Godt gået.
Det regner jo bare lidt.
I min tid arbejdede vi døgnet rundt. Ikke kun når det passede os.
Dengang borede vi huller i stammerne.
Nogle gange måtte vi vente en uge, før de gav efter for vinden.
Og så faldt de alle på samme tid.
Dobbelt så store træer som dem, der fældes her.
Jeg arbejdede på et bjerg i Arizona, hvor vi kun var 15-20 km fra solen.
Termometeret viste over 46 grader, og hver grad var en fod lang.
Og det var i skyggen. Og der var ingen skygge.
Han kommer nu. Der er han.
Ti nu stille! Jeg prøver at sove.
- Gå i seng, Arn. - Hold op med at synge!
- Arn? - Jeg synger ikke mere.
Nej.
Du fortalte Adrien, at teltene stammer fra borgerkrigstiden.
Det er rigtigt. Unionens infanteri.
Sidenhen brugte det amerikanske kavaleri dem under indianerkrigene.
De har gjort tjeneste længere end dem, de gav ly til.
Groft lærred, men de består sikkert længe efter, at vi er væk.
Hvad holder dig vågen?
Arn, tror du,
at de ugerninger, vi begår, forfølger os resten af livet?
Aner det ikke.
Jeg har set onde mænd rejse sig og gode tvunget i knæ.
Forstod jeg mig på den slags, ville jeg have en kønnere sovekammerat.
- Hvad var det for en sang, du sang? - Den har intet navn. Den kom bare til mig.
Syng lidt mere.
Nej, jeg vil ikke forstyrre Minnesota-drengene.
Vent lidt. Jeg...
Her.
Sjakkene bevægede sig dybere ind i skoven for hver opgave.
Verden havde tilsyneladende et umætteligt behov for træ.
Så de arbejdede fra solopgang til aftensmadstid
med at fælde gran, ceder, lærk, douglasfyr og weymouthfyr
og ændrede undervejs bjergsidens udseende totalt.
Og skønt en god savskærer kunne bedømme træets fald korrekt 99 gange,
kunne gang nummer 100 gå galt.
Træ! Hey!
- Hjælp! - Pas på!
Hjælp!
- Hent hjælp! - Hjælp!
Hjælp!
Sådan. Nu forsvinder de ikke sporløst, som om de aldrig har været her.
For helvede da.
Jeg ville ønske, vi kunne holde en hviledag, men firmaet siger nej.
Krigsindsatsen har brug for gran, selvom vi har en dårlig dag.
Grainier blev mere og mere bekymret for, at noget frygteligt fulgte ham.
At døden ville finde ham herude.
Langt fra det eneste sted, han ønskede at være.
Hej...
- Hvad har du der? - En grankogle.
En grankogle?
Jeg fik en grankogle. Skal vi hente en kylling?
- Se, der er en. - Kylling lige der.
- Kom her, kylling. - Kom her, kylling.
- De går ind i huset. - Kylling!
- Kylling!
Kylling!
De ender med at sove i din seng og spise din mad.
Jeg kan næsten ikke kende hende fra gang til gang.
- Jeg føler, jeg går glip af hendes liv. - Sådan har jeg det også.
Det går så stærkt.
- Vil du skyde? - Nej. Det er kun rådyrene, der ønsker det.
Gladys... skyd ikke.
- Skyd mig ikke. - Det gør jeg, hvis du ikke er stille.
Godt skud.
Kan vi ikke tage med dig?
Ud til lejren.
Til lejren?
- Hvad... - Jeg kunne hjælpe til.
Vaske tøj mod betaling.
- Hun er jo ikke så krævende mere. - Jeg ved, du ville være en stor hjælp.
Du har nævnt, at andre har haft deres koner med.
Nej, ikke "andre". Kun ham den gamle mand.
- Hvad med det unge par fra Californien? - Dick Clinton forsvandt efter en uge.
De havde heller ikke en lille. Det er...
Det er et farligt sted.
Jeg prøver bare at finde en udvej.
Det ved jeg.
Det ved jeg godt.
Grainier forsøgte at få arbejde tættere på hjemmet og tog selv små opgaver.
Men krigen var slut, og godt betalt arbejde var svært at få.
- Undskyld, du måtte vente. - Det går nok.
- Godt så. Værsgo. - Tak. Det sætter jeg pris på.
Tak. Hvis du får brug for hjælp, ved du, hvor du finder mig.
De måtte spare som aldrig før, og selvom han ikke vidste det dengang,
- kom han til at se tilbage på den tid som den lykkeligste i sit liv.
- Hvad har du der? - Æg?
Æg? Ja, det er en form for æg.
Kom her. Sådan.
- Er du træt og klar til at komme i seng? - Ja.
Du bliver så stor. Snart er det dig, der må bære mig.
Måske er der en bedre udvej.
Vi kunne drive landbrug. Jeg kunne fordoble afgrøderne.
Hvis vi gjorde det og sparede nok op til at starte et lille savværk,
kunne du være mere hjemme.
Vi kunne købe en hest eller et muldyr på kredit.
Ja, helt sikkert.
Et savværk ville nok kræve lidt mere. Det er ikke så billigt, men...
- Jeg sagde ikke, det blev let. - Nej, men det er en god idé.
- Det er en god idé. - Ja.
- Kom og sig farvel, Katie. - Katie, se her. Klar?
Jeg tager bare af sted. Jeg elsker dig. Jeg kommer til at savne jer.
Jeg elsker også dig. Okay.
Kom nu, Kate. Sig farvel til far.
Kate, kom nu.
Katie, læg det fra dig.
Undskyld, hvor finder jeg formanden?
- Fortsæt den vej. - Tak.
Han tjente som regel fire dollars om dagen.
Minus udgifter til det, firmaet leverede.
Han og Gladys mente, at de efter endnu en skovningssæson
ville have penge nok til at bygge et savværk derhjemme.
Tager I videre, eller slutter sæsonen her?
Jeg ved det ikke. Jeg er aldrig glad, når et job er overstået.
Det føles som en kløe indeni.
Det er hårdt arbejde. Både for krop og sjæl.
Vi fælder træer, som har stået her i 500 år.
Det kan ikke undgå at gøre noget ved en mands sjæl.
Jeg har 200 dollars på lommen i morgen.
Så det generer sgu ikke min sjæl.
Fordi I Minnesota-drenge ikke ved noget om historie.
- Er træerne virkelig så gamle? - Nogle af dem er endda ældre.
Hele verden er syet sammen med fine sting, drenge.
Når vi trækker i en tråd, aner vi ikke, hvordan helheden påvirkes.
Vi er som børn, der fjerner bolte fra pariserhjulet, men vi tror, vi er guder.
Sikke noget pis. Jeg har også været i Washington.
Hugget mig op gennem Canada og ned igen.
Der er træer nok til at fælde i 1000 år.
Når det sidste er fældet, har de nye vokset sig større end dem, vi ser i dag.
Jeg husker, at jeg tænkte det samme, da jeg var ung. Præcis det samme.
Tager du med videre, Robert, eller vil du hjem?
Jeg pakker sammen og tager hjem.
Jeg savner min kone og den lille.
- Hvad hedder hun? Din kone? - Gladys.
Walisisk. Det er et adeligt navn.
Det giver mening, når man kender hende.
Der er styrke i de gamle navne. De, der bærer dem, er velsignede.
Har du familie et sted?
Min familie er, hvor end jeg møder et smilende ansigt.
Jeg har aldrig været et sted, hvor jeg ikke havde familie. Bortset fra Kansas.
Den stat er befolket af vilde galninge.
Det er godt, du er her.
Der er ikke mange, jeg møder mere end én gang i livet.
Men det er en velsignelse, når det sker.
Jeg ved ikke, hvor årene bliver af.
Sig til, hvis du finder ud af det, så jeg kan bede om at få nogle tilbage.
Arn Peeples skæbne var at forlade denne verden i en sky af røg med en uhyrlig lyd.
Men sådan gik det ikke.
- Hent hjælp! - Hvem er det?
- Vi har en mand nede! - Hey, Arn!
Arn?
- Enkemageren fik ham. - Hey, Arn? Kan du høre mig?
- Jeg har det fint. Hjælp mig op at sidde. - Okay. Stille og roligt.
- Kan vi få lidt vand? - Jeg så min søster og hendes mand.
- Så I, hvilken vej de gik? - Arn...
Han blev svimmel, drømmende og glemsom i løbet af de næste par dage.
Han glemte sit eget navn, før det hele var overstået.
Hørte du det?
Smukt, ikke? Simpelthen så smukt.
Hvad er smukt?
Det hele.
Hele molevitten.
Arn Peeples var min ven.
Han sagde, at et træ var en ven, hvis man lod det stå i fred.
Men så snart savbladet tog fat, var der erklæret krig, og så var træet en dræber.
Men han gjorde ikke det træ noget. Det var bare en gren.
Så jeg... ved ikke, hvad man kan lære af det.
I Jesu navn...
- Amen. - Amen.
Skønt Grainier ofte havde mødt døden, havde han aldrig mistet nogen så tæt på.
Han begyndte at føle en frygt for, at den gren var tiltænkt ham.
At han skulle straffes for noget.
Robert?
- Hvad er det? - Du gode gud.
- Kom og se. - Hvor er det?
- Skal vi derover? - Det er ikke langt væk.
- Hey. - Hvad er det?
Mary!
Mary, har du set Gladys?
Nej?
Gladys!
I næsten to uger ledte han efter Gladys og Kate i alle områdets byer.
4,50.
Da han ikke fandt dem, tog han hjem til sin jord for at vente på dem.
Lige et øjeblik. Det er til dig.
Tak.
Lige der.
- Vand! - Vand?
Vander du mors planter?
Er det her ikke for meget?
Havde de fortjent det?
Hvorfor?
Goddag, Robert. Er du sulten?
Jeg vidste ikke, hvad jeg ville finde. De snakker jo om dig inde i byen.
- Jeg skal nok betale for det her. - Har jeg bedt om det?
Jeg sætter virkelig pris på, at du kom for at se til mig.
Lad os gå en tur.
Det er et godt sted til en hytte. Kan du lide, når jeg siger dit navn?
Robert.
De...
De kommer ikke tilbage.
Undskyld.
Jeg ved ikke, hvad der gik af mig.
Flå den.
Grainier opførte et læskur på sin grund og boede der resten af sommeren.
Han fiskede og gik på jagt efter den sjældne og smagfulde svamp,
som canadierne kaldte morkel, og som voksede i afbrændt jord.
Selvom han ikke afslørede det for nogen, nærede han et svagt håb om,
at Gladys og Kate måske vendte tilbage. I så fald ville han være forberedt.
Hey! Se så at komme væk!
Hvor kom I fra? Hvem tilhører I?
Hallo?
Burde I ikke være i byen? I ligner byhunde.
Kom her. Jeg håber, I kan lide fisk.
Okay, luk øjnene. Klar?
Godt, løb du bare.
Er de hvalpe virkelig dine?
Hvad laver du helt herude?
Hvad kan du?
Rulle rundt?
Sætte dig?
Hente ting?
Katie!
Se der.
- Hvilken race tror du, det er? - Det ved jeg ikke.
- De ligner næsten ulve. - Ja, ikke?
Altså, måske...
Måske har Red Dog parret sig med en ulv derude et sted.
- Nej, det er umuligt. - Hvorfor?
Det er kun ulvehannen, der parrer sig.
Og kun flokkens anfører.
Og den hun, han vælger at parre sig med, er den eneste, der kommer i løbetid.
Hvad hvis Red Dog var i løbetid?
Han vælger kun én.
Hvad hvis hun stødte på anføreren lige på det tidspunkt?
Ved du, hvad jeg mener? Ville han så ikke tage hende for at prøve noget nyt?
- "For at prøve noget nyt"? - Ja.
- Hvad? - "For at prøve noget nyt."
Kan du hyle? Kan du også hyle? Kan du hyle?
Hej, min ven. Hej, lille hund.
Hej.
Med Ignatius Jacks hjælp fik han rejst hyttens fire vægge,
hvor de gamle havde stået.
Red Dog?
Han kunne ikke få sig selv at genopbygge soveværelset.
Det år dukkede en stor komet op på himlen.
Mange mente, det varslede Jordens undergang.
Men efter to uger forsvandt den lige så stille, som den var kommet.
Den nye hytte lignede den første.
Men stedets tomhed overvældede ham til tider.
Årene gik, og han ventede stadig.
Men han vidste ikke længere på hvad.
Få nu røven med jer op til den klynge af weymouthfyr!
Alle de træer skal være nede ad bjerget,
før jeg vågner søndag morgen!
Derefter trækker jeg en dollar om dagen fra jeres løn.
Kom nu af sted!
Kom så!
Hej. Pas på, gamle mand. Lad mig se den. Hent hellere en skovsav.
Jeg ved ikke, hvad...
Pas på, drenge!
- Sig til, hvis du vil have vand. - Glædelig jul!
Skal du have hjælp?
Må jeg varme mig lidt?
Billy? Er det dig?
Ja. Kender jeg dig?
Ja, vi arbejdede sammen i Salmo-Priest for nogle år siden.
Jeg var ven med Arn Peeples. Jeg hedder Robert.
Nå, ja. Hej, Robert.
- Det var godt at se dig. - I lige måde.
Tænk, at du stadig er herude. Jeg kan dårligt følge med i min alder.
Jeg passer bare dampmaskinen. Holder den med vand og olie.
Jeg kan ikke meget andet, men det er da en levevej.
Hør, Billy. Synes du, der er anderledes herude nu?
Jeg ved ikke, om det altid har været sådan.
Måske var jeg mere hårdfør ligesom de her drenge.
Jeg kan simpelthen ikke huske det.
Det er det evige spørgsmål, ikke, min ven?
- Det er det, der er spørgsmålet. - Ja.
Hvordan har Arn det?
- Hvordan... - Det er mindst et år siden, jeg så ham.
Ja. Jeg har heller ikke set ham.
Sådan kan jo gå.
Lad mig hjælpe dig. Kom her.
- Mine hænder virker ikke i dag. - Lad mig.
Jeg klarer det.
- Tak. - Det var så lidt.
Og med det Grainier var færdig som skovhugger.
De sidste par år havde han forventet at få en åbenbaring om sit liv.
Hvad er det?
Kan du gøre det?
Men det var endnu ikke sket.
Og han begyndte at tvivle på, at det nogensinde ville.
Davs.
Har I ikke luget?
Der var nu masser af arbejde i byen for dem, der var villige til at tage det.
Han kom i besiddelse af et par heste og en vogn.
Men under triste omstændigheder.
Avery?
Avery Pinkhams hjertesygdom var blevet opdaget og helbredt,
hvis han var blevet født en generation senere.
Mr. Pinkham!
Grainier indgik en aftale med familien om at købe heste og vogn på afbetaling.
Og så holdt han sig beskæftiget som en slags fragtmand.
I den branche blev han vidne til både naboernes dårskab og bestræbelser.
- Sidder I godt deromme? - Ja.
Det bragte ham i tættere kontakt med dem, end han havde været i årevis.
Men han følte sig mere alene.
Nej?
Vær forsigtig med kaninerne. De ved ikke, at du ikke gør dem fortræd.
Katie.
Miss... miss Thompson?
- Claire. Du må være Robert. - Nemlig.
- Godt at møde dig. - I lige måde.
Jeg ledte efter dig på togstationen.
Jeg ventede lidt, før jeg besluttede mig for at gå.
Det er jeg ked af. Det var svært at få gang i damerne i morges.
Skal jeg stadig følge dig op til din udkigspost?
- Er det til for meget besvær? - Nej, slet ikke. Hop op.
Vil du...
Nå, okay.
Sådan.
Okay. Klar?
Godt så.
- Hvor stammer du fra? - Jeg har været over det hele.
Men jeg boede længe i Montana. Noxon.
- Jeg har aldrig været i Montana. - Der er smukt. Det er turen værd.
- De fortalte mig om dig. - Hvem er "de"?
Dem, der anbefalede dig.
Hvad sagde de?
- At du var anderledes. - Er alle ikke forskellige?
Nej.
Det er godt at være anderledes. Det mener jeg i hvert fald.
Jeg er glad for at være her. Dalen her er helt speciel.
Den lå engang under en gletsjer. Over 900 meter tyk is.
Da den smeltede, blev hele området oversvømmet.
Den formede alle disse dale. Det var sådan, søerne opstod.
Kan du forestille dig det?
Denne enorme isblok, hundredvis af meter høj,
der revnede og slap det iskolde vand fri.
Det må have føltes som verdens undergang.
Det er der, myterne stammer fra. Alle de historier om oversvømmelser.
Alle verdens forskellige religioner er blot flere sider af samme sag.
- Nu fornærmer jeg vel ikke din tro? - Nej, slet ikke.
Det er bare fascinerende. Især på et sted som det her.
- Verden er et gammelt sted. - Ja.
Den har nok set alt nu.
Claire var sygeplejerske i Europa under Den Store Krig.
Nu var hun ansat ved det nyoprettede US Forest Service,
der skulle regulere tømmerhugst og forhindre skovbrande.
Tak.
Det var godt at møde dig, Robert.
- Tak for turen. - Det var også rart at møde dig.
Ja. Okay.
- Værsgo. - Tak.
Har du brug for hjælp?
- Nej. - Okay.
Pas på dig selv.
Blev du forskrækket?
Åh gud!
Robert.
Katie!
Det skal nok gå.
Jeg lægger bare et tæppe over...
Mor...
Miss Thompson! Er du deroppe?
Robert? Sikke en overraskelse.
- Hvordan har du det? - Fint.
- Forskrækkede jeg dig? - Nej, slet ikke.
Jeg var på vej ud på min eftermiddagstur, da jeg hørte dig kalde.
Nå.
- Ja, jeg... - Har du...
Jeg kom lige forbi og ville bare se til dig.
- Er det ikke skræmmende at bo heroppe? - Nej, her er fredeligt.
Jeg ser skyerne dannes og lyset ændre sig.
Og så får jeg løn for det. Det er en gave.
Det kan jeg godt se.
Hvordan fik du jobbet?
Jeg så en annonce på et tidspunkt, hvor jeg havde brug for det.
- Her, gederams. - Tak.
Jeg måtte skaffe en anbefaling fra en ven.
Han sagde: "Claire Thompson besidder ikke den frygt, som er typisk for kvinder.
Hendes arbejdsmoral er uovertruffen,
og hun er ikke bange for noget der går, kryber eller flyver."
- Hvordan smager det? - Det er godt. Tak.
Alt ser så småt ud heroppefra.
Ja.
Vil du ud og kigge?
- Alt vokser så hurtigt. - Sporene efter branden forsvinder.
Det er, som om det ikke skete.
Var du her dengang?
Nej. Det var jeg ikke.
Men...
Min kone og min datter...
Ja. De nåede ikke væk.
- Åh, Robert. - Ser du, nogle gange...
Så føles det, som om sorgen æder mig levende.
Andre gange føles det, som om det skete for en anden.
Men jeg var her ikke.
Ikke da...
Ikke da jeg skulle have været her. Da de havde mest brug for mig.
Jeg hører dem nogle gange. Derude i skoven.
De snakker og griner.
Ja.
Jeg tør end ikke dreje hovedet af frygt for
at skræmme dem væk.
Så jeg lytter bare.
Indtil de forsvinder igen.
Hvorhen ved jeg ikke.
Det har jeg aldrig sagt til nogen.
Får det mig til at lyde skør?
Jeg mistede også min mand for lidt over et år siden.
Han var længe om at dø.
Og da det var overstået, føltes det, som om der var et hul i verden.
Jeg havde flere spørgsmål end svar. Som om intet menneske var død før.
Når man oplever sådan noget, er intet, man gør, skørt.
Man reagerer bare, som man gør.
I skoven er alting vigtigt. Alt er flettet sammen.
Går man tæt på, kan man ikke se, hvor én ting ender, og en anden begynder.
Små, usynlige insekter spiller en lige så vigtig rolle som floden.
Det døde træ er lige så vigtigt som det levende.
- Der må være noget, vi kan lære af det. - Hvad hvis man ikke har mere at give?
Hvad så?
Verden har lige så meget brug for en eneboer som en prædikant.
Ja.
Er det, hvad jeg er? En eneboer?
Det er vi vel begge to på hver vores måde.
Vi venter på at se, hvorfor vi blev efterladt her.
Selvom han vidste, det var umuligt,
var tanken om, at hans datter var vendt tilbage, overvældende.
Katie?
Kate.
Katie?
Åh, Kate.
Okay.
Åh gud.
Skat, dit ben er brækket. Det komme til at gøre ondt et øjeblik.
Okay.
Katie.
Nej.
Vil du have noget vand, skat?
- Ja. - Okay. Op.
Hvad var det? Hvorfor gjorde du det?
Vand!
Farvel.
Katie?
Kate.
Kate!
Gensynet med Kate føltes lige så virkeligt som alt andet i hans liv,
selvom han spekulerede på, om det virkelig var sket.
Han brugte dage og aftener på at vandre rundt i skov og og på mark
for at finde spor af hende.
Skønt han ikke fandt et eneste, ventede han resten af sine dage
for at være der, hvis hun nogensinde kom tilbage.
På sine gamle dage tog Grainier fra tid til anden toget til Spokane.
Han vandrede rundt i byen uden mål og med,
som om han ledte efter noget, han havde forlagt for længe siden.
Nul G, og jeg har det fint. Kapslen vender rundt.
Udsigten er fantastisk.
- Hvad laver den mand? - Han er ude i rummet.
Jeg kunne se boosterraketten et par hundrede meter bag mig.
- Er det så...? - Det er os.
Gå efter mindst syv kredsløb.
...en kamel, der spyttede guld.
Guld!
Se Sun Tzu, den hellige mand fra det fjerne, fjerne østen.
Sun Tzu, den hellige mand, kan tyde dine drømme.
Oplev de verdensberømte Bittler-søstre,
eller betal en skilling for at se et monster.
Du der! Ja, kom her. Lad skællene falde fra dine øjne.
Herinde flyver verdens mysterier rundt som flagermus og insekter.
Her findes svarene på alt. Køb en billet...
Den aften i teatret så han et freakshow, der reklamerede med et monster,
men det var kun en dreng i kostume.
Han så sit ansigt i et spejl for første gang i næsten et årti.
Han indså, at årene havde tæret på ham.
Han følte, at han kun lige havde fået en begyndende forståelse af sit liv,
selvom det nu var ved at glide ham af hænde.
Kun fire dollars for at se verden i fugleperspektiv.
Du må hellere holde godt fast.
Robert.
Smukt, ikke?
Bare smukt.
Da Robert Grainier sov ind engang i november 1968,
endte hans liv lige så stille, som det var begyndt.
Han havde aldrig købt et skydevåben eller talt i en telefon.
Han anede ikke, hvem hans forældre var, og han efterlod sig ingen arvinger.
Men den forårsdag, hvor han mistede fornemmelsen af, hvad der var op og ned,
følte han sig endelig forbundet med det hele.
Tekster af: Nanette Skjødt Sørensen