For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
Vanhaan maailmaan johti muinoin käytäviä.
Outoja reittejä, salaisia polkuja.
Mutkan takana saattoi yhtäkkiä kohdata -
sen suuren arvoituksen, joka on kaiken olevaisen alku.
Vaikka sitä vanhaa maailmaa ei enää ole,
vaikka se on rullattu papyruskäärön lailla jonnekin pois,
sen kaiun voi yhä tuntea.
Vaara ohi!
Hänen nimensä oli Robert Grainier.
Hän eleli yli 80 vuotta Bonners Ferryn seudulla Idahossa.
Hän kävi elämänsä aikana lännessä Tyynenmeren rannikkomailla asti,
vaikka ei merta koskaan nähnytkään,
ja idässä Libbyn kaupungissa asti Montanan puolella.
Kun hänet oli pantu matkaan kohti Fryn kaupunkia,
hän oli ollut kuuden tai seitsemän vanha.
Hänen syntymäajastaan ei ollut varmuutta.
Sitä, miten hän oli menettänyt omat vanhempansa, ei hänelle kerrottu.
Yksi varhaisimmista muistoista oli joukkokarkotus,
jossa yli sata kiinalaisperhettä oli viety pois.
Grainieriä hämmensi väkivallan siekailemattomuus.
Tule tänne. Tulisitko, nuorukainen.
Miekkonen nimeltä Isokorva-Al iski polvitaipeeni auki.
Nähtävästi hän otti minut hengiltä.
Eräitä muistoja hän ei koskaan päästänyt mieleensä.
Koulunkäynti päättyi alun toisella kymmenellä,
ja seuraavat parikymmentä vuotta kuluivat vailla päämäärää.
Mikään ei häntä suuremmin kiinnostanut,
ennen kuin hän sitten tapasi Gladys Oldingin.
Gladys itse esittäytyi, kuin se olisi ollut naisilla tapana.
Päivää.
Kenties olikin.
Päivää.
En ole nähnyt sinua täällä.
Niin, minä en...
Tulitko ensi kertaa? - Serkku pyysi mukaan.
Hänen vaimonsa on hyvinkin...
Minä olen Robert.
Gladys.
Hauska tutustua. - Samoin.
Kirkossa käynti alkoi yhtäkkiä kiinnostaa häntä.
Kolmessa kuukaudessa heistä tuli erottamattomat.
Juuri nyt tuntuu, että voisin ymmärtää kaiken, mitä on.
Mitä sinä mietiskelet?
No...
Mietin tässä, että meidän pitäisi avioitua.
Mitä?
Mehän olemme aviossa.
Meidän pitää vain käydä vihillä todisteeksi.
Mökissämme pitää olla ikkuna, joka antaa joelle.
Hyvä on.
Meillä pitää olla koira.
Olen aina halunnut koiran.
Hyvä on.
Avaa ovi. - Hyvä on.
Päivää. Peremmälle. - Onpas teillä hieno talo.
Sopiiko tulla? Onpa komeaa.
Laitetaan sänky tähän. - Tuonne päin. Ja...
Ikkunako? - Niin, tähän.
Toinen tähän.
Sano nimeni vielä.
Se kuulostaa niin mukavalta sinun suustasi.
Sen sointi.
Robert.
Yhtäkkiä elämä avautui Grainierille,
kuin hän olisi vastavirtaan pyrittyään kääntynyt myötävirran vietäväksi.
Pariskunta rakensi mökin eekkerin palstalle,
ja siellä Moyie-joen varressa -
he aloittivat yhteiselonsa.
Niinä vuosina työ vei Grainierin kauas kotoa.
Työkavereina oli miehiä maankolkista, joista hän ei ollut kuullutkaan.
Sellaisista paikoista kuin Shanghai ja Chattanooga.
Lohtua toi se välittömyys, jolla miehet löysivät yhteishengen -
väliaikaisina perheinä.
Kunnes sitten kesällä 1917 -
hän oli rakentamassa Robinsonin rotkon siltaa -
Spokanen kansainväliselle rautatielle.
Hän oli ensimmäistä kertaa ratatyömaalla -
ja katui pestiään.
Hän on tuolla, pojat.
Parrua sahaava jolppi. - Tuo tuossa.
Tuokaa hänet.
Tuokaa tänne.
Ala tulla.
Tuokaa tänne.
Mitä hän on tehnyt?
Tänne vain.
Mitä hän on tehnyt?
Tuokaa hänet. Sinne vain.
Mitä poika teki? - Ei aavistustakaan.
Herranen... - Mitä hän touhuaa?
Te pojat näytitte jokilaaksolle, kuka täällä määrää.
Teidän avullanne Spokanen rautatie pelastui.
Rotkon takia piti kiertää 18 kilometriä.
Avasitte reitin uusille maille.
Eihän tässä pyramidia rakennettu,
mutta pirun hieno saavutus yhtä kaikki.
Monta vuotta myöhemmin,
kun teräsbetoninen silta rakennettiin yläjuoksulle,
vanha jäi vaille käyttöä.
No niin.
Katsotaan, kestääkö se.
Minulla on ollut ikävä.
Terve.
Voi, Gladys.
Luoja. - Tosiaan.
Tyttö nukahti juuri.
Onko hän...
Mene katsomaan.
Hän on kasvanut kovasti.
Hän alkaa näyttää sinulta.
Onpahan edes jommankumman näköä.
Eikö tällä kertaa murtunut sormia?
Ei kai.
En odottanut sinua näin pian.
En malttanut levähtää matkalla.
Katsopa.
En odottanut näin paljoa sen jo lähettämäsi jälkeen.
Lopussa oli helppoa puuta.
Syödään illalla hyvin.
Älä näe liikaa vaivaa.
Tule. Näytän sinulle jotain.
Oliko siellä tuttuja miehiä?
Oli pari Oregonin savotalta.
Oliko heillä meheviä juttuja?
Olihan heillä. Mene ja tiedä, mikä oli totta.
Hän katsoo kynttilää.
Katsopas tuota.
Näyttääkö hienolta?
Hei, kulta.
Syötänkö sinua?
Anna sitä kanaa.
Älähän nyt.
Aika mennä levolle. - Niin.
Mitä tuumaat?
Hassun näköinen kätkyt.
Tämä on kalanpyydys.
Kätkyt.
Heräsikö hän?
Itkikö hän?
Ei kovasti.
Hän vain heräsi nälkäisenä.
Tiedätkö itkusta, mikä on hätänä?
Useimmiten.
Kuinkahan paljon hän tietää?
En tiedä.
Yhtä paljon kuin koiranpentu?
Koiranpentu pärjää yksin, kun emo vieroittaa sen nisältä.
Vauva ei pärjää yksin rinnasta vieroitettuna.
Koira tietää enemmän kuin lapsi, kunnes lapsi oppii sanoja,
eikä muutama sana riitä.
Koirakin oppii kotipiirissä sanoja.
Yhtä monta kuin vauva.
Mitä sanoja?
Haluan vain kuunnella ääntäsi.
No, "nouda" -
ja "tänne".
"Maate" ja "istu" -
ja "kieri".
Se tietää sanat kaikelle, mitä se osaa tehdä.
Tietääkö tyttö, että olen hänen isänsä?
Totta kai.
Hän tietää sen sisimmässään.
Vaikka hän ei vielä tiedä tietävänsä sitä.
Älä huoli.
Ehdit olla hänelle kauan isänä.
Mukavaa, kun olet kotona.
En halua, että sinä katoat.
Siinä.
Älä syö sitä. - Onko hyvä tuoksu?
Anteeksi. Hetki vain.
Pidänkö kättä taskulla?
Aina kun Grainier alkoi tottua kotona oloon,
tuli taas hakkuukausi ja töihin lähtö.
Suurin osa työmiehistä oli kiertolaisia,
joilla ei ollut kotia tai perhettä.
He kulkivat savotalta toiselle ja osavaltiosta toiseen työn perässä.
Muu maailma ei niitä miehiä noteerannut,
mutta he jäivät Grainierin mieleen.
Erään työkaverin kanssa ei vaihdettu kahden kuukauden aikana sanaakaan.
Sanoin kaverille: "Ei sieltä kultahippua löydy."
Entä tämä herra? Oletkos käynyt Kaliforniassa?
Eikö tässä maailmassa saa missään hetken rauhaa?
Ne olivat ainoat sanat, jotka Grainier kuuli miehen suusta.
Hän muisti ne aina.
Toinen oli Hank Healy, joka teki itselleen asumuksen puun rungosta.
Se antaa lohtua, kun on huolia tai...
Ja Apostoli Frank.
Kaatomies, joka puhui Raamatusta niin asiantuntevasti -
kuin olisi ollut paikalla sitä kirjoitettaessa.
Kuin Bileam-veikkonen Raamatusta.
Jumala saattaa kertoa kummin tavoin, mitä ihmisen pitää kuulla.
Sen saattaa kuulla vaikka aasin suusta ja ties mistä.
Olin kerran Nebraskassa.
Herra kehotti minua lähtemään Omahaan.
Kun jäin junasta, kyltissä luki "Opelika".
Ihmettelin: "Opelika?"
Äkkäsin, että näköni reistaili.
Jumalalle kiitos ja halleluja.
Nyt taitaa piisata.
Ymmärrätkö, mistä puhun?
Jumala kosketti lonkkaa,
ja Jaakob ontui pahasti lopun ikäänsä.
Jaakob oli joka paikan höylä.
Ei tarvinnut missään muiden apua.
Loppujen lopuksi se ei...
Kuka tuo on?
Anteeksi, jos häiritsen herroja.
Onko joku teistä Sam Loving Uudesta-Meksikosta?
Tunnetaan myös nimellä Parkkinahka-Sam -
Arizonassa ja Kaliforniassa päin.
Olen etsinyt kyseistä miestä pitkään.
Minulla on viesti hänelle.
Helkkari.
Jestas!
Taivas varjele.
Mitä hemmettiä?
Tuo mies ampui veljeni,
Martin Brownin, kylmäverisesti Gallupin kaupungissa 5. elokuuta 1893.
Tappoi veljeni ihonvärin vuoksi.
Jos joku pitää tekoani pahana, selvitetään asia ennen lähtöäni.
Ettei minun tarvitse vilkuilla taakse lopun elämääni.
Hyvä on sitten.
Anteeksi, että häiritsin töitä.
Isoja puita. En tiennyt, että on näin isoja.
Savotan ydinmies oli nimeltään Arn Peeples.
Juureton kulkija, jolla oli satunnainen mutta erityinen tehtävä.
Minnesotan poikien kannattaa tukkia korvat.
Älkää koskeko siihen. - Ei kosketa.
Älkää vilkaiskokaan sitä.
Hän oli usein vanhin mies työmaalla.
Suu kävi lakkaamatta, mutta raskas työ ei maistunut.
Tartun kirveeseen, jos pojat haluavat huilata.
Kun pääsen tästä vauhtiin, ilma on vielä aamulla lastuista sakeana.
Kesähakkuu passaa minulle.
Minulla homma alkaa sujua vasta kovalla helteellä.
Sillä lailla.
Pikku sateen takia.
Nuoruudessani painettiin kellon ympäri eikä vain silloin, kun huvitti.
Ennen vanhaan runkoihin kairattiin reikiä.
Joskus saatettiin vartoa viikkokin kunnon myräkkää.
Sitten kaikki kaatuivat kerralla.
Kahta isompia puita kuin nämä täällä.
Eräs työmaa Arizonan Bisbeessä oli vuorella aivan auringon alla.
Elohopea näytti yli 40 astetta.
Ja joka aste oli metrin pituinen.
Ja se oli varjossa.
Eikä siellä ollut varjoa.
Siinä hän tulee.
Jos Luoja ois punapuu
Häntä kävisitkö kaatamaan?
Vai armon oksilleen nousisitko katsomaan?
Jos joki ois kyyneleitä Täältä pois menneiden...
Älä laula. Täällä yritetään nukkua.
Arn, rupea nukkumaan. - Älä laula!
Hei, Arn.
En laula enää.
En minä sitä.
Kerroit Adrienille, että teltat ovat sisällissodan ajalta.
Aivan. Unionin jalkaväen.
Sitten ne olivat ratsuväellä intiaanisodissa.
Pidempään palvelleita kuin niiden suojissa nukkuneet.
Karkeaa kangasta, mutta kestävät vielä meidänkin jälkeemme.
Mikä sinua valvottaa?
Arn, mitä arvelet,
seuraavatko pahat teot ihmistä elämän läpi?
En tiedä.
Olen nähnyt pahoja miehiä ylimpinä ja hyviä polvillaan.
Jos olisin siitä jyvällä, nukkuisin jonkun sinua nätimmän vieressä.
Mitä laulua sinä lauloit?
Sillä ei ole nimeä. Sepitin sen.
Laula vielä vähän.
En halua suututtaa Minnesotan poikia.
No, odotas.
Tässä tulee.
Työmaat siirtyivät aina vain syvemmälle metsiin.
Maailmalla tuntui olevan kyltymätön tarve puutavaralle.
Töitä tehtiin auringonnoususta iltaselle.
Kaadettiin kuusta, seetriä, lehtikuusta, douglasta ja mäntyä.
Työ jätti jälkeensä muuttuneen maiseman.
Hyvällä sahamiehellä kaato saattoi mennä nappiin 99 kertaa sadasta,
mutta sadas saattoi olla kohtalokas.
Puu!
Apuun! - Varokaa!
Apua!
Apuun! - Apua!
Apua!
Noin.
Nyt he eivät lähteneet tästä maailmasta ilman jälkeäkään.
Voi helkkari.
Antaisin mieluusti kaikkien levätä päivän, mutta yhtiö vaatii.
Sotaan tarvitaan kuusta, vaikka meillä olisi huono päivä.
Grainierin mielessä kasvoi pelko, että jokin kamala seurasi häntä.
Että kuolema löytäisi hänet täällä -
kaukana ainoasta paikasta, jossa hän tahtoi olla.
Mikä se on? - Männynkäpy.
Männynkäpykö?
Sain kävyn.
Haetaanko kana?
Tuossa on yksi.
Kana on tuossa.
Tule tänne, kana.
Ne menevät sisälle. - Kana!
Kana! - Kana!
Kana!
Ne nukkuvat sängyssäsi ja syövät ruokasi.
Hän on kuin eri ihminen joka näkemällä.
Jään paitsi hänen elämästään.
Siltä minustakin tuntuu.
Aika kulkee niin nopeasti.
Haluatko sinä ampua? - En.
Siitä ilahtuisi vain peura.
Gladys.
Älä ammu. Älä ammu minua.
Saatan ampua, jos höliset.
Hyvä osuma.
Jospa me tulisimme mukaan.
Savotalle.
Mitä... - Voisin autella.
Voisin tienata pyykkärinä.
Tyttöä ei tarvitse vahtia koko ajan.
Olisit varmasti avuksi.
Sinähän sanoit, että monilla on ollut vaimoja mukana.
Ei monilla. Sillä yhdellä ukolla.
Ja se nuoripari Kaliforniasta.
Dick Clinton häipyi viikon jälkeen.
Eikä heillä ollut pientä lasta.
Siellä on...
Siellä on vaarallista.
Yritän vain keksiä jotain.
Tiedän sen.
Tiedänhän minä.
Grainier yritti löytää töitä lähempänä kotia.
Teki hanttihommia, kun niitä sai.
Sodan päätyttyä hyväpalkkaista työtä oli vaikea saada.
Anteeksi, että kesti. - Ei se mitään.
No niin.
Olepa hyvä.
Selvä. Kiitoksia. - Kiitos itsellesi.
Jos tarvitset jotain, kysäise vain.
Raha oli tiukemmassa kuin koskaan.
Hän ei tiennyt silloin,
että se aika olisi muistoissa hänen elämänsä onnellisinta aikaa.
Mitä siinä on?
Munia.
Onhan tämä muna.
Kas noin.
Väsyttääkö? Haluatko nukkumaan?
Haluan.
Olet kasvanut kovasti.
Pian sinä kannat minua.
Jospa löytyisi parempi keino.
Jospa raivaamme viljelysmaata.
Saisin kaksinkertaiset sadot.
Jos säästämme sen verran, että voimme rakentaa pienen sahan,
voisit olla enemmän kotona.
Hankitaan hevonen tai muuli. Luotolla varmaankin.
Luotolla tietysti.
Saha olisi isompi hanke.
Sitä ei saisi halvalla, mutta...
En minä niin väitäkään.
Se on kyllä hyvä ajatus.
Niin onkin. - On.
Tule, Katie. Hyvästellään.
Katsopa. Tässä.
Lähden nyt.
Rakastan sinua.
Minun tulee ikävä.
Samoin. No niin.
Kate, hyvästele isä.
Tottele nyt.
Laita se pois.
Anteeksi. Etsin työnjohtajaa.
Siinä suunnassa.
Kiitos.
Päiväpalkka oli yleensä neljä dollaria.
Palkasta pidätettiin yhtiön tarjoama ylläpito.
Hän ja Gladys olivat laskeneet, että vielä yhden työreissun jälkeen -
heillä olisi varat sahan rakentamiseen kotipalstalle.
Haetteko vielä töitä vai lopetatteko tältä kaudelta?
En osaa päättää.
Työn päättyminen tuntuu aina ikävältä jostain syystä.
Se nakertaa sisimpää.
Se johtuu siitä, että tämä työ on sielullekin raskasta.
Kaadamme puita, jotka ovat seisseet 500 vuotta.
Se ravistaa sielua, tiedosti sen tai ei.
Saan 200 dollaria taskuuni aamulla.
Ei tunnu minun sielussani. Ei vähääkään.
Te Minnesotan epelit ette tiedä historiasta mitään.
Ovatko puut niin vanhoja?
Osa on vanhempiakin.
Maailma on monimutkainen kudelma, pojat.
Yksikin irti vedetty lanka voi vaikuttaa kokonaisuuteen.
Olemme kuin lapsia, jotka vetävät pultteja maailmanpyörästä.
Leikimme jumalia.
Hevonpaskaa. Olen ollut Washingtonissa.
Olen käynyt savotat Kanadan poikki ja takaisin.
Hakattavaa puuta riittää tuhanneksi vuodeksi.
Kun viimeinen kaatuu,
ensimmäinen on kasvanut yhtä isoksi kuin nämä täällä.
Minulla oli sama asenne, kun olin nuori.
Juuri sama.
Jatkatko sinä, Robert? Vai pakkaatko kotimatkalle?
Pakkaan ja lähden kotia kohti.
Kaipaan vaimoa ja pienokaista.
Mikä rouvasi nimi on?
Gladys.
Walesilainen. Ylhäissyntyisen nimi.
Se käy järkeen hänet tuntevalle.
Vanhoissa nimissä on voimaa.
Niiden kantajat ovat siunattuja.
Onko sinulla perhettä?
Minulla on perhe kaikkialla, missä näen hymyilevät kasvot.
En ole käynyt missään, mistä ei löydy perhettä.
Paitsi Kansasissa. Siellä on vain raivotautisia hulluja.
Olet mukavaa seuraa.
Harva tulee toista kertaa vastaan tässä elämässä.
Otan siunauksena, kun tuttu sattuu kohdalle.
En tiedä, minne vuodet katoavat.
No... Kerro, jos löydät vastauksen.
Pyytäisin muutaman takaisin.
Tuntui selviöltä, että Arn Peeples kohtaisi loppunsa -
savupilvessä ja hirmuisessa pamauksessa.
Toisin kuitenkin kävi.
Apua tänne! - Auttakaa!
Kuka se on? - Haaveri!
Hei, Arn!
Arn.
Jäi leskentekijän alle.
Arn, kuuletko minua?
Ei tässä hätää. Minä...
Nostakaa istumaan.
Hyvä on. Varovasti.
Tuotteko vettä? - Näin siskoni ja lankoni.
He menivät tästä. Näittekö, mihin suuntaan?
Hän sai huimauskohtauksia -
ja muuttui sekavaksi seuraavien päivien aikana.
Hän unohti nimensäkin ennen kuin loppu tuli.
Kuuletko tuon?
Kaunista, eikö?
Kaunista.
Mikä niin, Arn?
Tämä kaikki.
Kaikki tyynni.
Arn Peeples oli ystäväni.
Hän sanoi, että puu on ystävä,
jos sen jättää rauhaan.
Mutta sillä sekunnilla, kun terä pureutuu, syttyy sota.
Puusta tulee tappaja.
Mutta hän ei koskenut siihen puuhun.
Sehän oli vain laho.
En tiedä, miten tämä pitäisi ymmärtää.
Jeesuksen nimeen.
Aamen. - Aamen.
Grainier oli nähnyt kuolemaa usein, mutta nyt se kosketti läheltä.
Hän alkoi pelätä, että oksa oli ollut hänelle tarkoitettu.
Että jokin rangaistus tavoitteli häntä.
Robert?
Mistä tuo tulee?
Luoja varjele.
Katsokaa. - Mistä se tulee?
Kuljemmeko sitä kohti?
Se ei ole kaukana.
Mikä siellä on?
Mary!
Oletko nähnyt Gladysia?
Etkö?
Gladys!
Hän kiersi toista viikkoa seudun kaupunkeja -
etsimässä Gladysia ja Katea.
4,50.
Kun heitä ei löytynyt,
hän palasi palstalleen odottamaan heitä.
Odotas.
Ota tämä.
Kiitos.
Siihen.
Vettä.
Vettäkö?
Autatko äitiä kastelussa?
Eikö tämä ole liikaa?
Miten he sen ansaitsivat?
Miksi?
Terve, Robert.
Onko nälkä?
En tiennyt, mitä löytäisin täältä.
Et usko, mitä sinusta puhutaan kaupungissa.
Maksan sinulle tästä varmasti.
En pyydä rahaa.
No, arvostan kovasti, että tulit katsomaan minua.
Käydään kävelemässä.
Tässä on hyvä mökin paikka.
Sanonko nimesi mukavasti?
Robert.
He...
He eivät tule takaisin.
Anteeksi.
En tiedä, mikä minulle tuli.
Nyljetään tämä.
Grainier teki palstalleen laavun.
Hän asui siinä loppukesän, pyydysti puronieriää -
ja poimi harvinaista ja maukasta sientä, jota kanadalaiset kutsuivat moreliksi.
Sitä nousi kulon polttamasta maasta.
Vaikka hän ei myöntänyt sitä kellekään,
hän elätteli vielä toivoa Gladysin ja Katen paluusta -
ja halusi varautua heidän tuloonsa.
Hei!
Pois siitä.
Mistä te ilmestyitte?
Kenen koiria olette?
Hoi!
Tehän näytätte kaupunkilaiskoirilta.
Tule.
Toivottavasti kala maistuu.
Laita silmät kiinni.
Nyt saat mennä.
Ovatko nämä sinun pentujasi?
Miten te tänne jouduitte?
Paljonko sinä tiedät?
Osaatko kieriä?
Istua?
Noutaa?
Katie!
Näetkö tuon?
Mitähän koiria nämä ovat?
En tiedä.
Niissä on suden näköä. - Eikö olekin?
Voi olla,
että tämä Red yhtyi suden kanssa -
tuolla hortoillessaan.
Se ei ole mahdollista.
Miten niin?
Urossusi pariutuu.
Ja sen pitää olla lauman johtaja.
Vain se naaras, jonka uros valitsee, voi tulla kiimaan.
Mitä jos koira oli kiimassa?
Uros valitsee vain yhden.
Jospa koira kohtasi johtajasuden -
sopivalla hetkellä? Tiedäthän.
Kai uros ottaisi sen kokemuksen uutuuden takia.
Kokemuksen uutuuden takia?
Niin.
Mitä?
Kokemuksen uutuuden takia.
Osaatko sinä ulvoa?
Osaatko?
Hei, kaveri. Hei, pikkuinen.
Ignatius Jack apunaan hän pystytti mökin ulkoseinät -
juuri vanhan mökin paikalle.
Red-koira.
Makuuhuonetta hän ei tahtonut rakentaa.
Sinä vuonna taivaalle ilmestyi suuri komeetta.
Monet sanoivat sen enteilevän maailmanloppua.
Kahden viikon kuluttua se katosi yhtä hiljaa kuin oli tullutkin.
Uusi mökki näytti aivan entiseltä.
Mutta sen tyhjyys musersi hänet toisinaan.
Vuodet kuluivat, ja hän huomasi yhä odottavansa.
Hän ei tiennyt enää, mitä odotti.
Alkakaa kaataa tuota männikköä!
Joka ikinen tukki pitää ajaa alas,
ennen kuin minä herään pyhäaamuna.
Sen jälkeen pidätän joka iikan palkasta dollarin päivältä.
Liikkeelle!
Liikettä nyt!
Hei. Varo vähän, ukko. Minä otan sen.
Ota sinä käsisaha.
En vain tiedä, mitä...
Varokaa, pojat.
Huikkaa, jos haluat vettä.
Autetaanko ylös?
Sopiiko lämmitellä hetki?
Billy? - Niin.
Sinäkö se olet?
Niin. Tunnenko sinut?
Olimme samalla savotalla Salmo-Priestissä joitakin vuosia sitten.
Olen... Olin Arn Peeplesin kavereita.
Olen Robert.
Tosiaan. Hei, Robert.
Mukava nähdä sinua. - Samoin.
En saata uskoa, että olet vielä hommissa.
Minullakin ottaa jo koville.
Huollan vain höyrykonetta. Kannan vettä ja rasvailen.
En pysty juuri muuhun, mutta silläkin elää.
Kuules, Billy. Onko sinun mielestäsi homma muuttunut?
En tiedä, onko se muuttunut vai oliko aina näin.
Ehkä olin itse yhtä karski kuin nämä pojat.
En vain muista sitä.
Se on se ikiaikainen kysymys. Vai mitä?
Se on se kysymys.
Niin.
Kuules, miten Arn voi?
Miten...
En ole nähnyt häntä... Voi juupeli.
Siitä on vuosi ellei ylikin.
Niin... Ei.
Minäkään en ole nähnyt häntä.
Niinhän se menee.
Minä autan.
Odotas.
Käteni eivät toimi tänään. - Odotas.
Minä laitan.
Kiitos. - Ei kestä.
Siihen loppuivat Grainierin metsätyöt.
Niinä vuosina hän odotti jonkinlaista suurta oivallusta elämästään.
Mikä tuo on?
Osaatko sinä?
Vielä sellaista ei ollut tullut.
Hän alkoi epäillä, tokko sitä tulisikaan.
Hei.
Etkö ole kitkenyt rikkaruohoja?
Siihen aikaan kaupungissa riitti töitä jokaiselle, joka niitä viitsi hakea.
Hän sai hankittua pari hevosta ja kärryt.
Surullisissa merkeissä tosin.
Avery?
Avery Pinkhamin sydänvaiva olisi todettu ja hoidettu helposti,
jos hän olisi syntynyt seuraavaan sukupolveen.
Herra Pinkham!
Grainier osti Pinkhameilta hevoset ja kärryt -
300 dollarilla osamaksuerissä.
Niin hän ryhtyi toimimaan eräänlaisena ajurina.
Kuljetustyö oli kuin lippu näytelmään,
jossa hän näki naapureidensa kommelluksia ja hankkeita.
Onko teillä mukavat olot?
On.
Työn myötä hän tapasi naapureitaan lähemmin kuin vuosiin.
Silti hän oli entistä yksinäisempi.
Eikö?
Ole kiltti kaneille.
Ne eivät tiedä, että et tee pahaa.
Katie.
Neiti...
Neiti Thompson?
Claire. Sinä lienet Robert.
Kyllä vain.
Hauska tutustua. - Samoin.
Hauska tutustua. Etsin sinua rautatieasemalta.
Odotin sinua tovin ja päätin sitten kävellä.
Olen pahoillani. Kesti hetken saada nämä rouvat liikkeelle.
Vienkö sinut sinne näkötornille?
Jos siitä ei ole vaivaa. - Ei toki. Hyppää kyytiin.
Haluatko...
Selvä.
No niin.
Oletko valmis?
No niin.
Mistä päin olet?
Olen kulkenut kaikkialla.
Asuin pitkään Montanassa, Noxonissa.
En ole nähnyt Montanaa.
Siellä on kaunista. Kannattaa käydä.
He kertoivat minulle sinusta.
Ketkä?
Ne, jotka suosittelivat sinua.
Mitä he sanoivat?
Että olet erilainen.
Eikö jokainen ole erilainen?
Ei.
Erilaisuus on hyvästä.
Minun mielestäni ainakin.
On ilo olla täällä. Tämä laakso on upea.
Tämä oli muinoin jäätikön alla. Kilometrin paksuisen.
Kun se murtui, koko seutu jäi veden alle.
Se muokkasi nämä laaksot.
Niin järvetkin syntyivät.
Kuvittele, jos olisit ollut täällä.
Valtava jäätikkö murtui, ja jäinen vesi tulvi.
Se olisi varmasti tuntunut maailmanlopulta.
Niin kaikki myytit saivat alkunsa.
Kertomukset tulvista eri uskonnoissa kautta maailman.
Sama kertomus eri näkökulmista.
En tarkoita loukata, jos olet uskossa.
Minä vain... - Et toki.
Se kiehtoo minua.
Se tulee väkisin mieleeni tällaisissa paikoissa.
Maailma on vanha paikka.
Niin on.
Se on tainnut nähdä jo kaiken.
Claire oli ollut Euroopassa sairaanhoitajana suuressa sodassa.
Nyt hänen työnantajansa oli vastikään perustettu metsävirasto,
joka valvoi hakkuita ja pyrki ehkäisemään metsäpaloja.
Ai, kiitoksia.
Oli mukava tutustua, Robert.
Kiitos kyydistä.
Samoin sinuun.
No niin.
Siinä. - Kiitos.
Etkö tarvitse apua?
En. - Etkö? Selvä.
Hyvää jatkoa.
Pelästytinkö?
Voi samperi.
Robert.
Katie!
Ei hätää.
Laitan viltin päällesi.
Äiti...
Neiti Thompson!
Oletteko siellä?
Robert?
Tämäpä yllätys.
Mitä kuuluu? - Hyvää.
En kai pelästyttänyt?
Et toki.
Olin menossa iltapäiväkierrokselle, kun kuulin huutosi.
Niin.
Minä... - Olitko...
Olin menossa tästä ohi.
Ajattelin tulla katsomaan.
Pelottaako olla täällä ylhäällä?
Ei. Täällä on rauhallista.
Katselen pilvien liikkeitä ja muuttuvaa valoa.
Saan siitä palkkaa. Se on lahja.
Niinhän se taitaa olla.
Miten päädyit tänne?
Näin ilmoituksen työpaikasta juuri kun olin sen tarpeessa.
Tässä. Horsmateetä.
Kiitos.
Minun piti toimittaa suositus perhetutulta.
Miehen sanoin -
"Claire Thompsonilta puuttuu täysin sukupuolelleen tyypillinen arkuus.
Hänellä on erittäin hyvä työmoraali,
eikä hän pelkää mitään kävelevää, matelevaa tai lentävää."
Miltä maistuu?
Tämä on hyvää. Kiitos.
Kaikki näyttää niin pieneltä täältä ylhäältä.
Niin.
Mennäänkö katsomaan?
Kaikki kasvaa nopeasti.
Ei arvaisi, että täällä oli metsäpalo.
Kuin mitään ei olisi tapahtunut.
Olitko täällä, kun se syttyi?
En.
En ollut.
Mutta -
vaimoni ja pieni lapseni...
He eivät selviytyneet.
Voi, Robert.
Tiedätkös, joskus se...
Joskus tuntuu, että suru syö minut elävältä.
Toisinaan taas tuntuu, että se tapahtui jollekulle muulle.
Niin, en ollut täällä.
En ollut, kun...
Kun minun olisi pitänyt olla täällä.
Kun he todella tarvitsivat minua.
Kuulen heidät joskus.
Tuolla metsikössä.
Puhetta ja naurua.
Niin.
En tohdi edes kääntyä, koska pelkään,
että säikytän heidät pois.
Minä vain kuuntelen,
kunnes he haihtuvat jonnekin,
minne sitten menevätkään.
En ole kertonut tätä kenellekään muulle.
Kuulostanko hullulta?
Minäkin menetin mieheni vähän yli vuosi sitten.
Hän teki pitkään kuolemaa.
Sen tapahduttua tuntui, että maailmassa oli aukko.
Enemmän kysymyksiä kuin vastauksia.
Kuin kukaan ihminen ei olisi koskaan kuollut.
Kun käy läpi sellaista asiaa, mikään teko ei ole hullu.
Se on vain käytävä läpi.
Metsässä kaikki pienikin on tärkeää.
Kaikki kutoutuu yhteen.
Ei näe, missä yksi päättyy ja toinen alkaa,
jos oikein katsoo.
Hyönteiset, joita ei edes näe, ovat yhtä tärkeitä kuin joki.
Kuollut puu on yhtä tärkeä kuin elävä.
Voisimme varmasti oppia siitä jotain.
Jos ei ole enää mitään annettavaa?
Miten sitten?
Maailmaan tarvitaan erakoita siinä kuin saarnaajiakin.
Niin.
Sekö minä olen?
Erakko?
Me kumpikin taidamme olla omilla tavoillamme.
Odotamme nähdäksemme, mitä varten olemme täällä.
Vaikka hän tiesi sen olevan mahdotonta,
hänet valtasi ajatus, että tytär oli palannut.
Katie?
Voi, Kate.
Ei hätää.
Luoja.
Kulta, jalka on murtunut.
Tämä sattuu vain hetkisen.
No niin.
Katie.
Ei.
Otatko tähän vettä, kulta?
Joo. - Otahan. Nosta.
Mitä sinä teit? Miksi sinä noin teit?
Vettä!
Hei hei.
Katie?
Kate?
Kate!
Katen näkeminen tuntui yhtä todelta kuin muukin elämässä,
vaikka hän pohti, oliko sitä sittenkään tapahtunut.
Hän kiersi monet päivät ja illat seudun metsiköissä ja pelloilla -
etsien merkkejä tytöstä.
Vaikka hän ei löytänyt mitään, hän jäi loppuelämäkseen odottamaan -
ollakseen paikalla, jos tytär palaisi.
Myöhemmällä iällään -
Grainier matkusti silloin tällöin junalla Spokaneen.
Hän kuljeskeli kaupungilla vailla päämäärää -
kuin etsien jotakin kauan sitten kadottamaansa.
Nollapainovoima, ja olo on hyvä. Kapseli kääntyy.
Näkymä on suurenmoinen.
Mitä tuo miekkonen tekee?
Hän on avaruudessa.
Näin kantoraketin takanani parinsadan metrin päässä.
Onko tuo...
Siellä olemme me.
Vahvistan. Ainakin seitsemän kierrosta.
...kameli sylkee kultaa hampaistaan.
Kultaa!
Nähkää Sun Tzu, pyhä mies kaukaisesta idästä.
Pyhä Sun Tzu tulkitsee unenne.
Kokekaa maailmankuulut Bittlerin siskokset.
Kymmenellä sentillä näette oikean hirviön.
Te siinä.
Tulkaa. Astukaa sisään.
Teatterin sisällä vilisee mysteerejä kuin lepakoita ja hyönteisiä.
Täältä löytyvät vastaukset kaikkeen. Ostakaa lippu...
Sinä iltana hän näki teatterissa kummajaisnäytöksen,
jossa luvattiin näyttää hirviö.
Se oli vain poika naamiaisasussa.
Hän näki kasvonsa peilistä ensi kertaa lähes kymmeneen vuoteen.
Hän saattoi nyt nähdä menneiden vuosien jäljet.
Hän oli vasta alkanut jollain lailla käsittää elämäänsä nyt,
kun aika oli jättämässä hänestä.
Neljällä dollarilla näette maailman kuin vain linnut voivat sen nähdä.
Kannattaa pitää kiinni jostain.
Robert.
Kaunista, eikö?
Kaunista.
Kun Robert Grainier kuoli nukkuessaan marraskuussa 1968,
hänen elämänsä päättyi yhtä hiljaa kuin oli alkanutkin.
Hän ei ollut eläessään ostanut tuliasetta eikä puhunut puhelimeen.
Hänellä ei ollut tietoa vanhemmistaan, eikä häneltä jäänyt jälkeläisiä.
Mutta sinä keväisenä päivänä kadottaessaan tyystin suunnantajunsa -
hän tunsi viimeinkin yhteyttä siihen kaikkeen.
Jos Luoja ois punapuu
Häntä kävisitkö kaatamaan?
Vai armon oksilleen nousisitko katsomaan?
Jos joki ois kyyneleitä
Täältä pois menneiden
Antaisitko vapaana sen virrata?
Tekstitys: Suvi Niemelä