For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
AZ ÁLMOK VÁGÁNYÁN
Valaha léteztek átjárók az óvilágba.
Fura ösvények, rejtett utak.
Jártadban-keltedben hirtelen szembe találtad magad
a nagy rejtéllyel, a mindenség alapkövével.
És bár az óvilág mára már eltűnt,
feltekerték, mint egy pergament, és eltették valahová,
a visszhangját máig érezni.
Tiszta!
Robert Grainiernek hívták,
és több mint 80 éven át élt Bonners Ferry környékén Idahóban.
Fénykorában eljutott nyugaton a Csendes-óceán partjai közelébe,
bár a habokat soha nem látta,
és keleten Libby városáig, a szomszédos Montanában.
Amikor elküldték egyedül Fry városába Idahóba,
hat, esetleg hétéves volt.
Sosem tudta biztosan, mikor is született pontosan.
Azt sem kötötték az orrára, hogy hogyan veszítette el a szüleit.
Az egyik legkorábbi emléke
a városban élő száz kínai család tömeges deportálása.
Grainier értetlenül állt a hétköznapi erőszak előtt.
Gyere ide!
Kérlek, fiam!
A Nagyfülű Al megvágott a térdhajlatomban.
Tisztában vagyok vele, hogy ezzel megölt.
Voltak más emlékek is, amiket azonnal elnyomott, amint feljöttek.
Tizenévesen otthagyta az iskolát,
és a rákövetkező húsz évet céltalanul élte le.
Semmi sem keltette fel igazán az érdeklődését,
míg nem találkozott Gladys Oldinggal.
Gladys úgy mutatkozott be, mintha ez hétköznapos lenne a nőknél.
Üdv!
És lehet, az is volt.
Üdv!
Nem láttam még itt magát.
Nem, én sosem...
- Először jár itt? - Az unokatestvérem hozott el.
A felesége nagyon...
Robert vagyok.
Gladys.
- Örvendek. - Örvendek.
Robert soha ekkora lelkesedéssel nem járt templomba, mint ezután.
Három hónappal később a páros elválaszthatatlan volt.
Úgy érzem, most tökéletesen értem a világot.
Mire gondolsz?
Hát...
Arra, hogy össze kéne házasodnunk.
Mi az?
Már házasok vagyunk.
Már csak egy szertartás kell bizonyítéknak.
A házunk ablaka a folyóra nézzen!
Rendben.
Kell egy kutya.
Mindig is akartam egy kutyát.
Rendben.
- Nyisd ki az ajtót! Gyerünk! - Jó.
- Üdv! Jöjjön be! - Milyen szép ház!
Bejöhetek?
Hihetetlen ez a hely.
- Itt lesz az ágy. - És erre néz majd.
- Itt lesz az ablak? - Igen, itt.
Meg itt is.
Szólíts a nevemen még egyszer!
Imádom, ahogy mondod.
A hangodat.
Robert.
Az élet hirtelen értelmet nyert Grainier számára.
Mintha eddig az árral szemben evezett volna,
és végre sikerült megfordulnia.
A pár felépített egy faházat egy hold földön,
és ott, a Moyie folyó partján
elkezdték a közös életüket.
Akkoriban Grainier az otthonától távol dolgozott.
Olyanokkal dolgozott együtt,
akik számára ismeretlen, távoli vidékekről származtak,
mint Sanghaj és Chattanooga.
A többiekkel szerencsére gyorsan összebarátkozott,
és ideiglenes családot alkotott.
De aztán, 1917 nyarán
a Robinson-szurdok feletti hídon dolgozott
a Spokane International vasúttársaságnak.
Korábban nem dolgozott még vasúton,
és bár most se vállalta volna el!
Jól van, fiúk. Ott van.
- A fiú a gerendánál. - Ott van.
Kapjátok el!
Hozzátok ide!
Gyere csak!
Vigyétek fel!
Mit csinált?
Gyere csak!
- Hékás! - Fogd meg!
Mit csinált?
Egy, kettő...
Vigyétek fel! Ez az.
Vigyétek ki!
Mit csinált?
Fogalmam sincs.
Mi? Hé!
- Basszus! - Mit művel?
Megmutattátok, hogy ki a völgy ura.
Megmentettétek a Spokane Internationalt.
Húsz kilométer volt a kerülőút.
Ez a térség nektek hála lett elérhető.
Ez nem egy egyiptomi piramis,
de szerintem csodálatos munkát végeztettek.
Később egy beton és acél híd 15 kilométerrel feljebb
feleslegessé tette ezt.
Jól van,
lássuk, milyen erős!
Hiányoztál.
Szia!
Gladys!
- Istenem! - Istenem, de jó.
Most sikerült letennem.
Ő most...
Nézd meg a lányunkat!
Olyan nagy már!
Egyre jobban hasonlít rád.
Legalább az egyikünkre hasonlít.
Ezúttal nem törted el az ujjad?
Nem hinném.
- Korábban jöttél, mint gondoltam. - Meg se álltam, míg ide nem értem.
Ezt nézd!
Kevesebbre számítottam, azok után, amit már küldtél.
A végén fiatalabb fákkal volt dolgunk.
Ma ünnepi vacsorát főzök.
Azért bele ne rokkanj!
Nem. Gyere, mutatok valamit!
Voltak ismerős arcok?
Igen, egy pár az oregoni munkából.
Jó történeteket meséltek?
Igen, nagyon jókat. Aztán, hogy igazak-e, az más kérdés.
A gyertyát nézi. Nézd!
Nézd, milyen szép! Látod?
Ugye, milyen szép?
Szívem!
Ez az!
Megetesselek?
Adj a csirkéből!
Ne már!
- Feküdjünk le? - Igen.
Hogy tetszik?
Elég fura bölcső.
Ez egy csapda, a halaknak.
Még hogy bölcső!
Robert...
Felébredt?
Sírt?
Nem nagyon.
Csak éhes.
Minden sírását ismered?
A legtöbbet igen.
Szerinted mennyi mindent ért most?
Nem tudom.
Mint egy kutyakölyök?
Az boldogul önállóan, miután abbahagyta a szopást.
Egy kisbaba erre képtelen lenne.
A kutya többet tud, mint a baba, míg az meg nem tanul rendesen beszélni.
Egy otthon tartott kutya is ismer pár szót.
Legalább annyit, mint egy baba.
Melyik szavakat?
Hallani akarom a hangodat.
Hát...
„Hozd ide!”
És „Gyere!”
„Fekszik!” és „Ül!”
és „Hemperegj!”
Minden trükkre tudja a megfelelő szót.
Szerinted a lányunk tudja, hogy az apja vagyok?
Hát persze.
A lelke mélyén tudja.
Csak még nem tudja, hogy tudja.
Ne aggódj!
Rengeteg időd lesz, hogy az apja legyél.
Örülök, hogy itthon vagy.
Nem akarom, hogy eltűnj.
Tessék.
- Ne edd meg! - Tetszik az illata?
Elnézést, egy pillanat.
Tegyem zsebre a kezem?
Szerinted?
Ahogy Grainier belerázódott az otthoni életbe,
eljött a favágás időszaka, és újra útra kelt.
Munkája során más vándorokkal érintkezett,
akiknek se otthonuk, se családjuk nem volt.
Államról államra utaztak, ahogy azt a munkák megkövetelték.
És bár a világ észre se vette őket,
Grainierre nagy benyomást gyakoroltak.
Volt, akivel két teljes hónapot dolgozott, anélkül, hogy egy szót szóltak volna.
Azt feleltem, hogy én nem olyan aranyra gondoltam.
És maga? Járt már Kaliforniában?
Hát nincs egy hely, ahol az embernek nyugta lehet?
Ez az egyetlen mondat hangzott el a szájából.
Grainier örökre emlékezett rá.
A másik Hank Healy volt, aki egy fa törzsében lakott.
Engem ez megnyugtat, érted? Ha bajom van...
Aztán ott van Frank apostol, aki olyan jól ismerte a Bibliát,
mintha előtte jegyezték volna le a Szentírást.
Olyan, mint Bálám a Bibliában.
Az Úr néha meglepő módokat választ, hogy elmondja, amit hallanod kell.
Néha egy szamár szólal meg, máskor meg ki tudja.
Egyszer Nebraskában voltam. Az úr megszólított, és Omahába küldött.
Leszálltam a vonatról, és látom az „Opelika” táblát.
Opelika?
Akkor jöttem rá, hogy nem látok jól.
Dicsértessék az Úr és halleluja!
Ez a lényeg.
Érted, amit mondok?
Isten megérintette a csípőjét.
És Jacob élete végéig csúnyán sántított.
Jacob sok mindenhez értett.
Egyedül intézte a dolgait.
De végül nem ez...
Elnézést a zavarásért, uraim.
Van itt egy bizonyos Sam Loving Új-Mexikóból?
Szarvasbőr Samként is ismerik Arizona déli részén és Kalifornia-szerte.
Nagyon régóta keresem őt. Egy üzenetet szeretnék átadni neki.
Ez a férfi hidegvérrel lelőtte a bátyámat, Martin Brownt Gallupban, Új-Mexikóban,
'93. augusztus 5-én.
A bőrszíne miatt ölte meg.
Ha valakit zavar, amit tettem, most szóljon, mielőtt távoznék!
Nem akarok életem végéig rettegni.
Jól van akkor.
Még egyszer elnézést a zavarásért.
Jó nagy fák. Még sosem láttam ekkorát.
A favágó társaság középpontjában Arn Peeples állt,
egy ismeretlen eredetű csavargó,
akinek ritkán, különleges alkalmakkor vették csak hasznát.
Minnesotai fiúk, fogjátok be a fületeket!
Mondtam, hogy nem fog működni.
- Ne nyúljatok hozzá! - Rendben.
Rá se nézzetek!
A legtöbbször ő volt a legidősebb.
Folyamatosan sopánkodott, és kerülte a nehéz feladatokat.
Adjátok ide a fejszét! Pihenjetek csak!
Ha én egyszer belendülök, másnap reggel is ott kavarog a forgács a levegőben.
Nyári favágásra születtem.
38 fok fölött kelek igazán életre.
Az úgy jó.
Megijedtetek az esőtől?
Az én időmben megállás nélkül dolgoztunk, nem csak akkor, amikor jólesett.
Általában lyukakat fúrtunk a fák törzsébe.
Volt, hogy egy hetet vártunk, hogy a szél kidöntse a mamutfenyőket.
Aztán mind egyszerre dőlt ki.
Kétszer akkora fák, mint az itteniek.
Arizonában egy olyan hegyen dolgoztam,
ami csak 18 kilométerre volt a Naptól.
A hőmérő 46 fokot mutatott.
30 centinként nyertünk egy fokot.
Mindezt árnyékban.
De persze nem volt árnyék.
Ott jön.
Ha az Úr vörösfenyő lenne
Megpróbálnád kivágni?
Vagy felmásznál inkább az ágaira Hogy körbenézz?
Ha a folyóban az elhunytak Könnyei hömpölyögnének
Hagyd abba! Próbálok aludni.
- Aludj már, Arn! - Ne énekelj!
Arn!
Abbahagyom az éneklést.
Nem.
Azt mondtad Adriennek, hogy a sátrak a polgárháborúból vannak.
Így van. Az unionista gyalogságé volt.
Aztán a lovassághoz került az indián háborúk idejére.
Ezek a sátrak régebb óta vannak a földön, mint mi.
Durva vászonból vannak, de mindnyájunkat túlélnek.
Miért nem alszol?
Arn, szerinted...
a rossz dolgok, amiket tettünk, követnek minket?
Nem tudom.
Láttam rossz embert felemelkedni, és jót összetörni.
Ha érteném, hogy megy ez, nem melletted aludnék minden éjjel.
Mi ez a dal, amit énekeltél?
Nincs neve. Csak úgy eszembe jutott.
Énekelj még egy kicsit!
Nem. Zavarná a minnesotaiakat.
Várjunk csak! Én...
Itt van.
A férfiak mindig egyre mélyebbre mentek az erdőbe.
Úgy tűnt, a világ minden fájára szükség van.
Ezért napkeltétől vacsoráig dolgoztak,
kivágva lucfenyőt, cédrust, vörösfenyőt, duglászfenyőt és simafenyőt,
örökre megváltoztatva ezzel a hegyoldalakat.
És bár egy jó favágó 99-szer helyesen ítéli meg, merre dől a fa,
századszorra végzetesen hibázhat.
Gurul a fa.
- Segítség! - Vigyázz!
Segítség!
Jól van.
Így legalább nem nyomtalanul hagyják itt ezt a világot.
Az istenit!
Bárcsak adhatnék egy szabadnapot, de a cég nem engedi.
A háborút nem érdekli, hogy nekünk balszerencsés napunk volt.
Grainier egyre jobban aggódott, hogy valami szörnyűség van a nyomában,
és hogy a halál rátalál majd ott,
távol a helytől, ahová igazán vágyott.
Mi találtál?
- Egy tobozt. - Egy tobozt?
Egy tobozt.
Hozzuk a csirkét?
Nézd, ott van egy!
Ott a csirke.
Gyere, csirke!
- Bemennek. - Bemennek.
- Bemennek! - Csirke!
- Csirke!
Csirke!
Az ágyadban fognak aludni, és megeszik az ételedet.
Akárhányszor látom, mindig olyan más.
Úgy érzem, lemaradok az életéről.
Ezt én is érzem.
Olyan gyorsan megy minden.
- Akarsz lőni? - Nem.
Csak a szarvasok akarják, hogy lőjek.
Gladys!
Ne lőj!
Ne lőj le!
Ha tovább zajongsz, lelőlek.
Ez szép volt!
És ha elkísérnénk?
A kitermeléshez.
A kitermeléshez?
De hogy...
Hasznomat vennétek.
Pénzért ruhát mosnék.
A lányunk is sokkal önállóbb már.
Tudom, hogy segítenél.
Azt mondtad, mások is elvitték a nejeiket.
Csak egy idős férfiról volt szó.
És a fiatal kaliforniai pár?
Dick Clinton egy hét után felszívódott.
És nekik nem volt gyerekük.
Az...
Egy nagyon veszélyes hely.
Csak próbálok megoldást találni.
Tudom.
Grainier próbált közelebb maradni, és mindenfélét elvállalt a közelben.
De a háború véget ért, és kevés volt a jól fizető munka.
- Bocs, hogy megvárattalak. - Semmi baj.
Jól van.
Tessék.
Köszönöm.
- Köszönöm. - Köszönöm.
Ha szükséged van valamire, tudod, hol találsz.
Szűkösebben éltek, mint valaha.
És bár akkor még nem tudta,
később úgy tekintett erre az időszakra, mint élete legboldogabbjára.
Mit találtál?
Tojást.
Tojást!
Végül is ez is tojás.
Így, ni.
- Elfáradtál, Katie? Le akarsz feküdni? - Igen.
Egyre nagyobb vagy. Már alig bírlak el.
Talán van jobb megoldás.
Csináljunk egy farmot.
Kétszer annyi zöldség teremne.
E mellé még félreteszünk, és építünk egy kis fűrésztelepet.
Akkor többet lehetnél itthon.
Vennénk hitelre egy lovat vagy öszvért.
Igen, hitelre.
A fűrésztelephez kicsit több kell még.
Nem olyan olcsó...
Nem is mondtam, hogy az.
Nem, de jó ötlet.
- Tényleg az. - Igen.
Elbúcsúzol, Katie?
Ezt nézd, Katie! Mehet?
Elindulok.
- Jó. - Szeretlek.
Hiányozni fogsz.
Én is szeretlek. Jól van.
Kate, búcsúzz el apától! Gyerünk!
Letennéd azt, Katie?
Elnézést! A művezetőt keresem.
Ott lesz, előre.
Köszönöm.
A legtöbbször napi négy dollárt keresett,
amiből levonták a cég költségeit.
Gladysszel kiszámolták, hogy egy utolsó favágó munka után
elég pénzük lesz, hogy megépítsék a fűrésztelepet.
Mentek más munkára is, vagy végeztettek a szezonnal?
Nem tudom eldönteni. Mindig elszomorít, ha vége egy munkának.
Nyughatatlan leszek.
Mert ez a munka nem csak a testet, de a lelket is próbára teszi.
Ötszáz éves fákat vágtunk ki.
Akkor is feldúlja az embert, ha nem gondol bele.
Holnap reggel kapok 200 dollárt.
Ennyiért semmi sem dúl fel.
Mert ti minnesotaiak nem ismeritek a történelmet.
Tényleg ilyen öregek ezek a fák?
Van, ami még öregebb.
Ez a világ bonyolultan van összefércelve, fiúk.
Nem tudhatjuk, hogy egy szál meghúzása hogyan befolyásolja a dolgokat.
Gyerekek vagyunk, akik mindenhatónak hiszik magukat,
és kiszedik az óriáskerék csavarjait.
Ez baromság! Én is jártam Washingtonban.
Felmentem egész Kanadáig dolgozni, majd újra le.
1000 évre elég fa nő még arra.
Amikor végzünk az utolsóval, az első akkora lesz, mint amit ma kivágtunk.
Fiatalkoromban én is ezt gondoltam.
Pont ugyanezt.
Maradsz még, Robert? Vagy pakolsz?
Pakolok. Hazamegyek.
Hiányzik a nejem és a lányom.
Hogy hívják a feleségedet?
Gladysnek.
Az egy előkelő walesi név.
Ez nem lep meg. Ha ismernéd őt, értenéd.
A régi neveknek erejük van.
Szerencsések, akik viselhetik őket.
Neked van családod?
Az én családom az,
aki rám mosolyog.
Bárhol jártam, lett egy családom.
Kivéve Kansasben.
Az a vadbarmok állama.
Örülök, hogy itt vagy.
Nem túl sok emberrel találkozom újra és újra.
Áldásként élem meg, amikor ismerős arcot látok.
Nem tudom, hová tűnnek az évek, Arn.
Hát... ha rájöttél, szólj!
Visszakérnék egy párat.
Egyértelmű volt, hogy Arn óriási robajjal, egy füstfelhőben távozik majd.
De egészen máshogyan ment el.
- Segítsetek! - Segítség!
- Ki az? - Leütött valakit.
Arn!
Arn?
Az özvegycsináló kapta el.
Arn, hallasz engem?
Jól vagyok. Csak...
Segítsetek felülni!
Óvatosan!
- Hozzatok vizet! - Láttam a húgomat és a férjét.
Itt voltak. Nem tudjátok, merre mentek?
Arn...
Az elkövetkezendő napokban többször megszédült, és feledékeny lett.
A végére a saját nevét is elfelejtette.
Hallod?
Gyönyörű, nem?
Egyszerűen gyönyörű.
Micsoda, Arn?
Az egész.
Minden.
Arn Peeples a barátom volt.
Azt mondta, a fák is a barátaink,
amíg békén hagyjuk őket.
Szerinte amint belevágod a fejszédet, háborúban állsz
a gyilkos fákkal.
De Arn nem támadta azt a fát.
Az csak egy elkorhadt ág volt.
Ezért...
Nem tudom, mit gondoljak erről.
Jézus nevében...
- Ámen. - Ámen.
Sokan meghaltak Grainier körül, de Arn volt az első, aki közel állt hozzá.
Elkezdett rettegni, hogy neki kellett volna a fa alatt állnia,
mert valamiféle büntetés vár rá.
Robert?
Ez meg mi?
Te jó ég!
- Ezt nézd! - Ez meg hol van?
Oda tartunk?
Nem lehet messze.
Ez meg mi?
Mary! Nem láttad Gladyst?
Nem?
Gladys!
Két héten át a környéket járta, hogy megtalálja Gladyst és Kate-et.
Négy ötven lesz.
Mivel nem találta őket, visszatért a telkükre, hogy ott megvárja őket.
Várj!
Ez a tiéd.
Köszönöm.
Víz!
Víz?
Locsolsz anyával?
Nem túlzás ez?
Ők miért érdemelték ezt ki?
Miért?
Üdv, Robert!
Éhes vagy?
Nem tudtam, mi vár itt rám.
Sok mindent beszélnek rólad a városban.
Majd kifizetem ezeket, ígérem.
Nem kell.
Nagyon értékelem, hogy eljöttél megnézni, hogy vagyok.
Sétáljunk egyet!
Állhatna itt a házunk.
Tetszik, ahogy szólítalak?
Robert.
Ők...
Nem fognak visszajönni.
Ne haragudj!
Nem tudom, mi ütött belém.
Nyúzd meg!
Grainier felhúzott egy kunyhót a háza helyén,
és a nyár további részében horgászott, hogy pisztrángot fogjon ki,
és a ritka és ízletes kucsmagombára vadászott,
ami gyakran nőtt felperzselt területeken.
Bár ezt senkinek sem vallotta be,
továbbra is reménykedett, hogy Gladys és Kate előkerülnek.
Készen akart állni a fogadásukra.
Menj onnan!
Hogy kerültetek ide?
Kihez tartoztok?
Hahó?
Nektek a városban lenne a helyetek.
Gyere!
Remélem, szeretitek a halat.
Csukd be a szemed! Mehet?
Jól van, végeztünk.
Biztos, hogy ezek a te kölykeid?
Mit keresel itt, a vadonban?
Milyen trükköket tudsz?
Tudsz hemperegni?
És ülni?
Játszani?
Katie!
Látod ezt?
Szerinted milyen kutyák ezek?
Nem tudom.
Farkasra hasonlítanak.
Tényleg?
Ki tudja,
lehet a Vörös Kutya összeállt egy farkassal valamikor, nem?
Nem, az lehetetlen.
Miért?
A hím farkas keres magának párt.
Ő a falka vezetője.
A nőstény, akit választ az egyetlen, aki tüzelni fog a falkából.
És mi van,
ha a Vörös Kutya tüzelt?
A hím csak egyet választ.
Mi van, ha pont akkor találkozott a falkavezérrel?
Érted?
Nem érdekelte volna ez az új élmény?
„Az új élmény”?
Igen.
Mi van?
„Az új élmény”?
Tudsz te is vonyítani?
Szia, haver!
Szia, kis haver!
Ignatius Jack segítségével Grainier felállította a ház falait,
pontosan ott, ahol a régiek álltak.
Vörös Kutya?
Nem vitte rá a lélek, hogy a hálószobát is felépítse.
Abban az évben egy üstökös jelent meg az égen,
amiről úgy tartották, a világ végét jelzi.
De két hét után eltűnt olyan gyorsan, ahogyan jött.
Az újjáépített ház az első kiköpött mása volt.
De a ház üressége sokszor fullasztó volt.
Évek teltek el, és Grainier még mindig várt.
Bár addigra maga sem tudta, mire.
Mozgás! Gyerünk ahhoz a simafenyőhöz!
Le kell juttatnunk azokat a fákat,
mielőtt felébredek az Úr napján!
Ha nem sikerül, napi egy dollárt levonok a fizetésetekből.
Gyerünk!
Vigyázz, öreg! Majd én intézem. Inkább kézifűrésszel próbálkozz!
Csak nem tudom, mi...
Vigyázzatok, fiúk!
Szólj, ha kérsz vizet.
Segítsünk?
Ide ülhetek melegedni?
- Billy? - Igen.
Te vagy az?
Igen. Ismerjük egymást?
Pár évvel ezelőtt együtt dolgoztunk a Salmo-Priest erdőben.
Arn Peeples barátja voltam.
Robert vagyok.
Tényleg!
Szia, Robert!
Örülök, hogy látlak.
Szintúgy!
Hihetetlen, hogy még mindig itt vagy.
Én már alig bírom az iramot.
Csak a gőzmotoros csörlőért felelek. Feltöltöm vízzel és bezsírozom.
Másra már nem vagyok jó, de ezzel elvagyok.
Te, Billy! Nem érzed úgy, hogy megváltoztak a dolgok?
Vagy lehet, hogy mindig is ilyen volt.
Lehet, én is olyan kemény voltam, mint ezek a fiúk.
Nem emlékszem rá.
Ez az örökké visszatérő kérdés, nem igaz, barátom?
Ez a kérdés.
Igen.
Hogy van Arn?
Hogy...
Nem láttam, már...
legalább egy éve, ha nem régebb óta.
Igen, értem.
Én sem láttam.
Ez már csak ilyen.
Hadd segítsek!
Várj!
- Ma cserben hagyott a kezem. - Segítek.
Ne aggódj!
- Köszönöm. - Szívesen.
Ezek után Grainier nem ment többé fát vágni.
Az elmúlt pár évben
valamiféle megvilágosodást várt az életével kapcsolatosan.
Mi az?
De csak nem jött el.
Elkezdte kérdőre vonni, hogy valaha el fog-e.
Nem gazoltál ki?
Hirtelen rengeteg munka lett a városban, annak, aki hajlandó volt dolgozni.
Grainier szerzett két lovat és egy szekeret.
Bár szomorú körülmények között.
Avery?
Avery Pinkham szívbetegségét könnyen felismerték és meggyógyították volna,
ha egy generációval később születik.
Mr. Pinkham!
Grainier 300 dollárért részletre megvásárolta a szekeret és a lovakat.
Onnantól afféle teherszállítóként dolgozott.
A fuvarok során megfigyelhette a szomszédai bolondságait és ötleteit.
Jól ülnek ott hátul?
Igen.
Évek óta nem volt ilyen szoros kapcsolatban másokkal.
Mégis, ettől csak még magányosabb lett.
Óvatosan a nyulakkal!
Nem tudják, hogy nem kell félniük tőled.
Katie!
Ön...
Thompson kisasszony?
Claire. Ön bizonyára Robert.
Így van.
Örvendek.
Én is.
Örvendek. Kerestem a vasútállomáson.
Vártam önre pár percet, majd elindultam gyalog.
Ne haragudjon, nehezen indultak el ma reggel az öreg hölgyek.
Azért továbbra is vigyem el az őrtoronyhoz?
- Ha nem gond. - Dehogy! Jöjjön csak!
Segítsek...
Jól van.
Rendben.
Mehetünk?
Rendben.
Honnan érkezett?
Mindenhonnan.
Sokáig Noxonban laktam, Montanában.
Ott még sosem jártam.
Gyönyörű hely. Megéri megnézni.
Meséltek önről, tudja?
Kik?
Akik ajánlották magát.
És mit mondtak?
Hogy ön más.
Nem igaz ez mindenkire?
Nem.
Jó, ha valaki más.
Legalábbis szerintem.
Úgy örülök, hogy itt vagyok. Ez egy különleges völgy.
Régen az egészet egy gleccser fedte. 1000 méter vastag jég.
Amikor az elolvadt, elárasztotta az egész térséget.
Akkor alakultak ki ezek a völgyek.
Ezért van itt ennyi tó.
Gondoljon bele, milyen lehetett!
Egy több száz méter magas jégtömb
egyszer csak megreped, és kiömlik az a jéghideg víz.
Olyan lehetett, mint a világvége.
Innen származnak a legendák is. Az a sok történet az özönvízről.
A világ minden vallása megemlíti őket.
Ugyanaz a történet, más szemszögből.
Ezt nem tiszteletlenségnek szántam, ha ön hívő.
Csak tudja...
Nem dehogy.
Ez engem úgy lenyűgöz.
Az ilyen helyek mindig megindítanak.
Öreg már a világ.
Igen.
Valószínűleg nem lehet neki újat mutatni.
Claire ápoló volt Európában az első világháborúban.
Most az újonnan létrehozott erdészeti szolgálatnak dolgozott,
aminek a fakitermelés felügyelete és az erdőtüzek megelőzése volt a célja.
Köszönöm.
Nagyon örültem, Robert.
- Köszönöm a fuvart. - Én is nagyon örültem.
Jól van.
- Tessék. - Köszönöm.
Segítsek valamit?
- Nem kell. - Jól van.
Vigyázzon magára!
Megijesztettelek?
Az istenit!
Robert.
Katie!
Semmi baj.
Becsavarlak egy takaróba.
Anya!
Miss Thompson?
Odafent van?
Robert?
Micsoda meglepetés!
Hogy van?
Jól.
Remélem, nem ijesztettem meg.
Nem, dehogy.
Épp a délutáni körre indultam,
amikor meghallottam a hangját.
Értem.
- Én... - Ön...
Épp erre jártam,
és gondoltam, benézek önhöz.
Nem ijesztő ilyen magasan?
Nem. Engem megnyugtat.
Figyelhetem a felhőket, és nézhetem a fény változását,
és még fizetnek is érte.
Szerencsém van.
Megértem.
Hogy találta ezt az állást?
Láttam egy hirdetést, pont, amikor szükségem volt rá.
Tessék, tűzvirágtea.
Köszönöm.
Egy családi barát beajánlott.
Állítása szerint
„Claire Thompsonból hiányzik
a nemére általában jellemző félénkség.
A munkamorálja kiemelkedő,
és nem fél semmilyen kúszó-mászó, repülő dologtól.”
Milyen a tea?
Finom. Köszönöm.
Minden olyan kicsi innen fentről.
Igen.
Körbe akar nézni?
Minden olyan gyorsan nő.
Az erdőtűznek alig van már nyoma. Mintha meg sem történt volna.
Itt volt, amikor történt?
Nem.
Nem voltam.
De...
a feleségem és a kislányom...
Ők nem élték túl.
Jaj, Robert!
Igen. Tudja, néha...
Néha mintha a szomorúság elevenen felemésztene...
néha meg olyan, mintha nem is velem történt volna.
De nem, nem voltam itt.
Akkor nem...
Akkor nem, amikor kellett volna.
Amikor a legjobban szükségük lett volna rám.
Néha hallom őket.
Az erdőben.
Beszélnek, nevetnek.
Igen.
Ilyenkor nem merek odanézni,
mert félek, hogy elriasztom őket.
Ezért csak hallgatok,
míg el nem halkulnak, és elmennek...
bárhová is tűnnek ilyenkor.
Ezt nem mondtam el senkinek eddig.
Ettől őrültnek tűnök?
Kicsit több mint egy éve veszítettem el a férjemet.
Sokáig haldoklott.
Amikor vége lett, egy űr tátongott a világban.
Több kérdésem volt, mint válaszom.
Mintha ő lenne az első ember, aki meghal.
Amikor ilyen dolgokat élünk át, semmi sem tűnik őrültségnek.
Az ember így éli meg.
Az erdőben minden apróság fontos.
Minden összefügg.
Ha jól megnézzük, nem tudjuk, hol érnek véget és hol kezdődnek a dolgok.
Az apró rovarok ugyanolyan fontosak, mint a folyó.
A korhadt fa ugyanúgy fontos, mint az élő.
Valamit biztosan tanulhatunk ebből.
És ha már semmit sem tudunk nyújtani?
Akkor mi van?
A remete ugyanúgy kell a világba, mint a prédikátor.
Igen.
Hát az lennék?
Egy remete?
Szerintem mindketten azok vagyunk, a magunk módján.
Várjuk, hátha kiderül, miért hagytak hátra minket.
Bár tudta, hogy ez lehetetlen,
meggyőződése lett, hogy a lánya tért vissza hozzá.
Katie?
Kate!
Katie?
Kate!
Jól van.
Te jó ég!
Eltört a lábad, édesem.
Ez fájni fog, de csak egy pillanatra.
Ez az.
Katie!
Nem.
Mersz egy kis vizet, édesem?
- Igen. - Jól van.
Gyerünk!
Hűha!
Mit csináltál?
Ezt miért csináltad?
Víz.
Pá-pá!
Katie?
Kate?
Kate!
A találkozás Kate-tel teljesen valóságosnak tűnt,
bár elgondolkodott, hogy valójában megtörtént-e.
Napokon át járta a környező erdőket és mezőket,
a lányt keresve.
Bár nem akadt a nyomára,
élete végéig várta őt,
hogy biztosan ott legyen, ha visszatérne.
Idősebb korában
Grainier időnként bevonatozott Spokane-be.
Céltalanul rótta a város utcáit,
mintha keresne valamit, amit réges-rég elvesztett.
Megszűnt a gravitáció és jól vagyok. A kabin körbe forog.
A kilátás csodálatos.
Mit csinál az a fickó?
Az űrben van.
Az ott...
Azok mi vagyunk.
...és erre egy teve aranyat köpött.
Aranyat.
Nézzék meg Sun Tzut, a távol-keleti szent embert!
Sun Tzu, a szent ember az álomfejtés nagymestere.
Tekintsék meg a világhírű Bittler nővéreket,
vagy fizessenek tíz centet, hogy igazi szörnyet lássanak!
Maga!
Jöjjön! Tegye félre az előítéleteit!
Ebben a színházban
csak úgy repkednek a világ titkai, mint holmi denevérek.
Itt mindenre választ kapnak. Váltsanak jegyet...
Aznap a színházban megnézte a szokatlan műsort,
ahol egy szörnyet ígértek neki,
de csak egy beöltözött fiút látott.
Majdnem tíz év óta most először látta meg a saját arcát egy tükörben.
Hirtelen megértette, hogy elmúltak felette az évek.
Úgy érezte, csak most kezd neki derengeni, miről is szól az élete,
amikor napról napra egyre kevesebb volt belőle.
SÉTAREPÜLÉS
Négy dollárért úgy láthatja a világot, mint a madarak!
Kapaszkodjon meg!
Robert!
Gyönyörű, nem?
Egyszerűen gyönyörű.
Amikor Robert Grainier álmában elment valamikor 1968 novemberében,
az élete vége ugyanolyan csendes volt, mint a kezdete.
Soha nem vásárolt lőfegyvert, és nem beszélt telefonon.
Nem tudta, kik lehettek a szülei, és nem hagyott hátra egy örököst sem.
De azon a tavaszi napon,
ahogy hirtelen megszűnt a fent és a lent,
végre úgy érezte, összekapcsolódott a világmindenséggel.
AZ ÁLMOK VÁGÁNYÁN
Ha az Úr vörösfenyő lenne
Megpróbálnád kivágni?
Vagy felmásznál inkább az ágaira Hogy körbenézz?
Ha a folyóban az elhunytak Könnyei hömpölyögnének
Gátat szabnál-e neki
Vagy hagynád szabadon folyni?
A feliratot fordította: Miklósi Zsuzsa