For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
TRENUL DIN VIS
Odinioară, erau căi ce duceau către lumea de demult.
Cărări bizare, ascunse vederii.
Te întorceai și, deodată, te pomeneai că dai ochii
cu marea taină, temelia tuturor lucrurilor.
Și chiar dacă lumea de demult acum e dusă,
deși a fost făcută sul și așezată undeva,
încă îi poți simți răsunetul.
Gata!
Îl chema Robert Grainier,
și a trăit mai bine de 80 de ani prin Bonners Ferry, Idaho.
Cât a trăit, a călătorit spre vest până la câțiva kilometri de Pacific,
deși nu apucă să vadă oceanul,
și către est până în Libby, la 65 de kilometri de Montana.
Când a fost trimis de unul singur în Fry, Idaho,
avea șase anișori, sau poate șapte.
Nu știu niciodată în ce zi sau an s-a născut.
Cum și-a pierdut părinții, nu i-a spus nimeni.
Una dintre cele dintâi amintiri a fost strămutarea forțată
a vreo sută de familii chineze din oraș.
Pe Grainier îl ului firescul cu care se săvârșeau cruzimi.
Hai sus!
Te rog, tinere!
Am fost tăiat după genunchi de cel poreclit Al-Ureche Mare.
Și, recunosc, știu că m-a ucis.
Mai izgonea și alte amintiri din gând atunci când se iveau.
Părăsi școala când îi dădură tuleiele,
iar cele două decenii ce urmară se scurseră fără un rost anume.
Nu îl stârnea mai nimic,
dar asta până când o întâlni pe Gladys Olding.
Gladys i se prezentă
de parcă așa făceau toate femeile.
Ziua bună!
Poate așa făceau.
Ziua bună!
Nu te-am mai văzut aici.
Nu, nu am...
- E prima dată? - Da, vărul meu m-a adus.
Soția lui e foarte...
Eu sunt Robert.
Eu sunt Gladys.
- Încântat! - Încântată!
Află că deodată îi plăcea la biserică mai mult ca oricând.
După nici trei luni, fură de nedespărțit.
Acum aș putea să pătrund mai tot ce poate fi înțeles pe lume.
La ce te gândești?
Păi...
Mă gândeam că ar trebui să ne luăm.
Ce e?
Suntem luați.
Nu ne lipsește decât ceremonia ca s-o dovedim.
Iar căscioara noastră ar trebui să aibă o fereastră către rău.
Bine.
Ne trebuie un câine.
Dintotdeauna mi-am dorit.
Bine.
Deschide ușa, hai!
Bine.
- Ziua bună, intră! - Ce casă minunată ai aici!
Pot să intru?
Ia te uită!
- Aici o să fie patul. - Cu fața încoace. Și...
- Fereastra? - Da, aici.
Cealaltă, aici.
Vreau să-mi mai rostești numele o dată.
Îmi place nespus când îl rostești tu.
Cum cântă.
Robert.
Deodată, viața căpătă rost pentru Grainier,
de parcă până acum vâslise invers,
iar acum se întorsese spre aval.
Ridicară o căscioară pe un pogon de pământ,
și acolo, lângă râul Moyie,
începură o mică viață împreună.
În anii aceia, munca îl purta departe de casă.
Muncea alături de bărbați din ținuturi îndepărtate
de care nici n-auzise.
Precum Shanghai și Chattanooga.
Îl alina ușurința cu care legau prietenii
și-și țineau loc de familie.
Dar apoi, în vara lui 1917,
a lucrat la podul de peste defileul Robinson,
pentru Căile ferate Spokane.
Nu mai lucrase cu muncitori la calea ferată,
și mai bine n-o făcea.
Băieți, uitați-l aici!
- Flăcăul care taie grinda. - Uitați-l!
Hai, prindeți-l!
- Aduceți-l încoace! - Hai!
Aduceți-l sus!
Ce a făcut?
Hai, sus!
- Măi! - Stați așa!
Da, dar ce a făcut?
Unu, doi...
Aduceți-l sus! Așa!
Aduceți-l sus! Aruncați-l!
Dar ce a făcut?
Nici nu știu!
Ce? Măi!
- Sfinte... - Ce face?
Arătați-le ăstora din vale cine-i șefu'!
Ați salvat Spokane International.
Ocoleam defileul preț de 11 kilometri.
Ați deschis calea către o nouă parte a țării.
Știu că nu-s Marile Piramide,
însă eu sunt de părere că ați înfăptuit ceva nemaipomenit.
Mulți ani mai târziu, a fost construit un pod din beton și oțel
la 16 km în amonte,
acesta nemaiavându-și rost.
Acum,
să vedem dacă rezistă!
Mi-ai lipsit.
Ziua bună!
Vai, Gladys!
- Doamne! - Doamne, da!
Abia ce-a adormit.
Și...
Du-te la ea!
Ce mare s-a făcut!
Începe să semene cu tine.
Măcar seamănă cu unul dintre noi!
Acum nu ți-ai rupt degetele?
Nu cred.
- Nu credeam că te întorci așa repede. - Abia dacă m-am oprit din mers până aici.
Ia uite!
Nu mă așteptam, la cât ai trimis acasă deja.
Am dat de un pâlc de copaci tineri.
Hai să ne ospătăm diseară!
Nu te osteni cine știe ce!
Nu, vino! Hai să-ți arăt ceva!
Au fost pe acolo și vechii tovarăși?
Da, câțiva cu care am lucrat în Oregon.
Au zis povești frumoase?
Da, au zis, deși nu știu dacă o fi așa cum spun ei.
Se uită la lumânare. Uite!
Ia te uită! Vezi?
Nu-i frumos?
Hei, puiuț!
Da!
Vrei să te hrănesc eu?
Dă-mi niște pui!
Haide!
- Ne culcăm? - Da.
Cum ți se pare?
Arată curios pătuțul ăla.
E un juvelnic!
Pătuț, auzi...
Robert...
S-a trezit?
Plângea?
Nu așa rău.
S-a trezit înfometată.
Știi ce vrea când plânge?
Nu mereu.
Câte crezi că știe?
Nu știu.
Cam cât un cățeluș?
Un cățeluș se descurcă singur după ce-l înțarcă mămica lui.
Pruncul nu s-ar descurca imediat după înțărcare.
Un câine știe mai multe decât pruncul care învață să vorbească,
și nu doar câteva cuvinte.
Un câine crescut în casă știe și ceva cuvinte.
Câte știe un prunc, măcar.
Ce cuvinte?
Vreau doar să-ți aud glasul.
Păi, „aport”
și „vino”.
„Șezi”, „stai”
și „rostogolește-te”.
Orice știe să facă, știe și cuvintele.
Crezi că știe că sunt tatăl ei?
Firește!
În suflețelul ei, știe.
Chiar dacă încă nu știe că știe.
Nu-ți face griji!
O să ai timp berechet să-i fi tată.
Ce bine e că ești acasă!
Nu vreau să dispari.
Poftim!
Da.
- Nu, n-o mânca! - Miroase frumos?
Iertare, mai am puțin!
Să-mi țin mâna în buzunar?
Ce zici?
Se făcea că de îndată ce Grainier se obișnuia să fie acasă,
venea vremea de tăiat lemne, și era nevoit să plece iarăși.
Cu asta se îndeletniceau mulți bărbați pribegi,
deseori fără cămin și fără familie.
Cutreierau statele ca să muncească, după cum îi purta treaba.
Și, deși despre ei pe lume nu s-au zis multe,
zăboviră mult în gândurile lui Grainier.
Odată, lucră cu un om vreme de două luni fără să schimbe o vorbă.
Zic: „Băiete, nu aur maro căutam eu!”
Dar dumneata? Ai fost vreodată în California?
Nicăieri pe lumea asta n-are omul pace?
Grainier nici că-l auzi să mai spună alte vorbe.
Îi rămaseră veșnic în minte.
Altul fu Hank Healy,
care și-a făcut casă într-un trunchi.
Mă alină, mă înțelegi? Am un necaz...
Mai era Frank Apostolul,
un tăietor care vorbea despre Biblie cu atâta cunoștință
încât credeai că a fost de față când a fost scrisă.
E ca Balaam din Biblie.
Uneori, Domnul găsește căi nebănuite să-ți spună ce-ți trebuie s-auzi.
Uneori, îți vorbește măgărița, alteori, cine știe!
Eram o dată în Nebraska.
Domnul mi-a zis să mă duc la Omaha.
Când să cobor din tren, pe semn scria „Opelika”.
Zic: „Opelika”?
Atunci mă prinsei că nu mai văd.
Slavă Domnului și aleluia!
Cred că asta e.
Mă înțelegi tu așa?
Și Domnul îi atinse șoldul,
iar Iacov șchiopătă din coapsă tot restul vieții.
Iacov era bun la toate.
Își făcea treburile fără ajutor.
Dar, până la urmă, nu asta...
Cine-i acela?
Iertare, domnilor, că vă întrerup!
E unul dintre voi Sam Loving din New Mexico?
I se mai zice și Sam Piele-de-căprioară
în sudul Arizonei și prin California.
Îl caut pe omul ăsta de multă vreme
ca să-i spun ceva.
Aoleu!
Doamne, zău așa!
Doamne!
Ce naiba?
Mi-a împușcat fratele,
Martin Brown, cu sânge rece, în Gallup, New Mexico,
pe 5 august, '93.
L-a ucis din pricina culorii pielii.
Dacă l-a cătrănit pe careva ce-am făcut,
să ne răfuim înainte să plec!
N-am de gând să-mi petrec zilele stând cu frica-n sân.
Prea bine, atunci!
Iertare că v-am ținut din treabă!
Ce copaci mari! Nu știam că se fac atât de mari.
De căpătâi în expediție era Arn Peeples,
un hoinar fără obârșie știută,
care făcea treabă rar, însă făcea ceva anume.
Băieții din Minnesota să-și astupe urechile!
Eu v-am zis că n-o să meargă!
- Să nu puneți mâna! - Da, nu punem!
Nici să nu vă uitați la el!
Era mai mereu cel mai bătrân de acolo,
sporovăind necontenit și ferindu-se de treburile grele.
Să-mi dați toporul dacă vreți să vă trageți sufletul!
Dacă mă apuc să tai, până veniți voi nici nu s-așază rumegușul!
M-am născut să tai lemne vara!
La 37 de grade abia mă încălzesc!
E bine așa!
Atâtea, de la o ploicică!
Pe vremea mea se lucra zi și noapte,
nu doar când îți convenea.
Pe vremuri, dădeam găuri în trunchiuri cu sfredelul.
Uneori, așteptam și o săptămână să vină un vânt bun să-i doboare.
Și apoi se prăvăleau toți deodată.
De două ori mai mari decât ce tăiați voi pe-aici.
Am lucrat pe munte în Bisbee, Arizona,
la vreo doar 20 de kilometri de soare.
Erau 47 de grade pe termometru.
Fiecare grad părea cât treizeci.
Asta la umbră!
Și nu era umbră nicăieri.
Urcă. Vine!
Dacă Domnul ar fi un sequoia
L-ai tăia?
Te-ai sui pe crengile Lui iubitoare Ca să privești în zare?
Dacă râul ar fi din lacrima Celor petrecuți...
Lasă-ne cu cântatul! Vreau să dorm!
- Arn, culcă-te! - Nu mai cânta!
Arn!
Gata, nu mai cânt.
Nu.
I-ai zis lui Adrien că aceste corturi sunt din Războiul Civil?
Da. De la Infanteria Uniunii.
Apoi, au ajuns la Cavalerie, în Războaiele indiene.
Au trăit mai mulți ani decât oamenii pe care i-au adăpostit.
Pânză groasă, care o să țină mult după ce ne-om petrece noi.
Ce te ține treaz?
Apăi...
Arn, crezi că...
faptele rele se țin după noi în viață?
Nu știu.
Am văzut om rău pricopsit și om bun îngenuncheat.
Dacă aș ști eu asta,
aș dormi lângă o făptură mai frumoasă decât tine.
Ce cântai adineauri?
N-are nume, mi-a venit așa.
Nu mai cânți puțin?
Nu, că nu vreau să-i supăr pe băieții din Minnesota.
Ia stai puțin!
Poftim!
Tăietorii ajungeau cu topoarele tot mai adânc în pădure.
Nesațul pentru lemn al omului părea să n-aibă margini.
Așa că, din zori și până-n seară,
tăiau molizi, cedri și zade, pini verzi și albi,
schimbând cu totul chipul muntelui.
Și, deși un tăietor bun putea să spună de 99 de ori unde o să pice copacul,
poate a suta oară mai greșea.
Copacul! Măi!
- Ajutor! - Aveți grijă!
Ajutor!
- Fugiți după ajutor! - Ajutor!
Ajutor!
Gata.
Acum n-o să se petreacă așa, fără să se vadă c-au trăit.
Fir-ar al naibii!
Aș vrea să avem ziua asta liberă, dar nu ne lasă compania.
Războiul n-o să aștepte să ne treacă nouă ziua rea.
Grainier era tot mai îngrijorat că-l urmărește ceva groaznic,
că o să-l găsească moartea aici,
departe de singurul loc unde tânjea să fie.
Hei...
Ce ai acolo?
Un con de pin.
Un con de pin?
Am un con de pin.
Adunăm găinile?
Uite una acolo!
Găina e acolo!
Vino încoa', găină!
- Intră în casă! - Intră în casă!
- Găinilor!
Găinilor!
O să-ți doarmă în pat și o să-ți mănânce mâncarea!
Parcă e altcineva ori de câte ori o văd.
Parcă îi pierd copilăria.
Și mie mi se pare.
Trece atât de iute!
- Vrei să tragi tu? - Nu.
Doar căprioarele vor să trag eu.
Gladys!
Nu trage!
Să nu mă împuști!
Dacă mai faci mult gălăgie...
Ai tras bine.
Dacă am veni cu tine?
La tăiat de lemne.
La tăiat?
Ce...
Aș fi de ajutor.
Aș putea face bani spălând haine.
Acum nu mai e așa greu s-o îngrijesc.
Știu că ai fi de ajutor.
Mi-ai zis că unii dintre ei și-au adus soțiile acolo.
Nu unii, ci doar un bătrân.
Și perechea aia din California?
Dick Clinton a dispărut după o săptămână.
Iar ei n-aveau niciun prunc.
E...
E foarte primejdios.
Încerc să găsesc o cale, atâta tot.
Știu.
Grainier căută de lucru mai aproape de casă,
făcând una-alta pe unde putea.
Dar războiul se terminase, iar plata bună se găsea greu.
- Iertare că m-ai așteptat! - Nu-i nimic!
Bine.
Poftim!
Bun, mulțam!
- Mulțumesc! - Mulțumesc!
Dacă ai nevoie de ceva, știi unde sunt.
Erau mai strâmtorați ca niciodată.
Și, deși n-o știa pe atunci,
vremurile astea și le va fi amintit ca fiind cele mai fericite.
Ce ai acolo?
Ouă.
Ouă, auzi...
Da, poți să zici că ăsta-i ou!
Copăcel!
Ești obosită, Katie? Ne culcăm?
Da.
Ce mare te-ai făcut!
Curând o să mă cari tu pe mine.
Poate că există altă cale.
Poate facem o fermă pe pogonul nostru.
Aș putea cultiva de două ori mai mult.
Dacă am face așa și am strânge bani de un joagăr mic,
poate ai sta mai mult pe acasă.
Am putea lua un cal sau un catâr cu răgaz de plată.
Da, cu răgaz de plată.
Joagărul o să coste mai mult.
Nu e așa ieftin, dar...
Da. N-am zis că e.
Nu, dar e o idee bună.
- Chiar e o idee bună. - Da.
Hai, Katie, nu spui pa-pa?
Katie, ia uite! Gata?
Plec și gata.
- Bine. - Te iubesc!
O să-mi lipsiți.
Și eu te iubesc! Bun!
Haide, Kate! Salută-l pe tati!
Kate, haide!
Katie, poți să lași aia jos?
Iertare, îl caut pe maistru!
Mergi înainte pe acolo!
Mulțumesc!
Câștiga patru dolari pe zi,
minus cheltuielile pentru ce a oferit compania.
El și Gladys socotiseră că, dacă mai pleacă o dată la tăiat,
o strângă destul cât să-și construiască un joagăr.
Mai plecați la tăiat, sau încheiați pe anotimpul ăsta?
Nu mă pot hotărî.
Nu-s niciodată mulțumit când se încheie treaba din ceva pricină.
Mă roade pe dinăuntru.
Fiindcă e muncă grea, domnilor, pentru trup, dar și pentru suflet.
Am tăiat copaci care sunt aici de 500 de ani.
Tulbură sufletul, fie c-o spui sau ba.
Mâine o să am 200 de dolari în pungă.
Nu-mi tulbură sufletul câtuși de puțin.
Asta fiindcă voi, din Minnesota, nu știți istorie.
Copacii ăștia sunt chiar așa bătrâni?
Unii, și mai bătrâni.
Lumea asta e țesută tare încâlcit, băieți!
Când tragem de un fir, nu știm cum anume îi schimbă urzeala.
Suntem puiandri, scoțând cu neștiință cuiele din roata de bâlci,
crezându-ne zei.
Prostii! Eu am fost și la Washington.
Am tăiat lemne până în Canada și înapoi.
E destul să tai și o mie de ani.
Și când l-om tăia pe ultimul, primul va să fi crescut cât ăștia de azi.
Țin minte că așa ziceam și eu când eram tânăr.
Așa ziceam și eu.
Mergi mai departe, Robert? Sau strângi catrafusele?
Strâng. Mă duc acasă.
Mi-e dor de soție. Și de micuța mea.
Cum o cheamă pe soția ta?
Gladys.
Galeză. E nume de nobil.
Acum pricep. De-ai ști-o...
Numele de demult au putere.
Cei care le au sunt binecuvântați.
Dumneata ai familie pe undeva?
Familia mea e...
acolo unde cineva zâmbește.
N-am fost nicăieri unde să n-am familie.
În afară de Kansas.
Statul ăla e o adunătură de turbați.
Ce bine că ești pe aici!
Nu-s mulți cu care să mă găsesc mai mult de o dată-n viață.
E o binecuvântare când mi-s aduși iar în cale.
Nu știu unde se duc anii, Arn!
Păi, când afli, să-mi spui și mie!
Aș vrea să cer câțiva înapoi.
Părea că Arn Peeples avea să părăsească lumea într-un nor de fum
și un zgomot năprasnic.
Dar se sfârși cu totul altfel.
- Ajutor! - Ajutor!
- Cine e? - E un om la pământ!
Arn!
- L-a lovit o cracă. - Arn!
Arn, mă auzi?
Sunt teafăr. Doar...
Ajutați-mă să mă ridic!
Bine. Încetișor!
- Aduceți apă? - Mi-am văzut sora și cumnatul.
Au trecut adineauri. Știți încotro s-au dus?
Arn...
În zilele ce urmară
îl luară amețelile și deveni visător și zăpăcit,
uitând până și cum îl cheamă înainte să se sfârșească.
Auzi?
E frumos, nu?
Atât de frumos!
Ce anume, Arn?
Totul.
Fiecare părticică.
Arn Peeples mi-a fost prieten.
A spus că și copacul ți-e prieten...
dacă îl lași în pace.
Dar în clipa în care îl muști cu toporul, începe războiul,
iar copacul se face ucigaș.
Însă el nu i-a făcut nimic acelui copac.
Era un copac bolnav.
Așa că...
nu știu ce să pricep de aici.
În numele Domnului Isus...
- Amin! - Amin!
Deși cunoscuse moartea de atâtea ori, Grainier nu mai pierduse pe cineva drag.
Începu să-i fie groază
că lui îi fusese scrisă craca aia.
Că îl căuta ceva pedeapsă.
Robert!
Ce-i aia?
Doamne, Dumnezeule!
- Veniți să vedeți! - Unde o fi?
Într-acolo ne îndreptăm?
Nu e așa departe.
Măi!
Ce-i acolo?
Mary!
Mary, ai văzut-o pe Gladys?
Nu?
Gladys!
Vreme de două săptămâni, a scotocit toată regiunea
după Gladys și Kate.
E 4,50.
Nu le găsi nicăieri,
așa că se întoarse pe pogonul lui să le aștepte.
Stai puțin!
Pentru tine!
Mulțumesc!
Acolo!
Apă!
Apă?
Uzi tu iarba pentru mama?
Nu e prea din cale afară?
Li se cădea lor așa ceva?
De ce?
Ziua bună!
Ți-e foame?
Nu știam ce o să găsesc aici.
N-ai crede ce se zice despre tine în oraș.
O să-ți plătesc mâncarea, jur!
Nu ți-am cerut.
Ei bine, mulțumesc că ai venit
să vezi ce mai fac!
Să ne plimbăm puțin!
E un loc bun de o căscioară.
Îți place să-ți zic numele?
Robert.
Sunt...
Nu se mai întorc.
Iertare!
Nu știu ce m-a apucat.
Jupoaie-l!
Grainier își făcu adăpost unde fusese casa,
și locui acolo restul verii,
pescuind păstrăvi
și căutând o ciupercă rară și aromată căreia canadienii îi spuneau zbârciog,
care răsărea din țărâna pârjolită.
Deși nu a mărturisit-o nimănui,
nutrea o urmă de speranță că Gladys și Kate s-ar putea întoarce.
Și voia să fie pregătit dacă veneau.
Măi!
Plecați de colo!
De unde ați venit?
Ai cui sunteți?
E cineva?
N-ar trebui să fiți în oraș? Păreți câini de oraș.
Haide!
Sper că vă place peștele!
Bun, închide ochii! Gata?
Gata, te las să pleci, hai!
Chiar sunt ai tăi puii ăștia?
Ce cauți tocmai aici?
Câte știi?
Te rostogolești?
Șezi?
Faci aport?
Katie!
Vezi?
Ce soi de câine bănuiești că sunt?
Nu știu.
Seamănă cu lupii.
Și nu-s lupi?
Cine știe, poate...
Poate că Roșcovana s-o fi împerecheat cu vreun lup
prin pădure pe undeva.
Nu, nu se poate așa ceva.
De ce nu?
Doar lupul se împerechează.
Iar acela e căpetenia haitei.
Și doar lupoaica aleasă de el
intră în călduri.
Dar dacă...
Roșcovana era-n călduri?
Lupul alege doar una.
Dar dacă s-a întâlnit cu căpetenia
tocmai atunci?
Știi ce zic?
Nu s-ar fi împerecheat cu ea doar fiindcă era ceva nou?
„Ceva nou”?
Da.
Ce?
„Ceva nou”.
Poți urli? Poți să urli și tu?
Poți să urli?
Hei, prietene!
Hei, micuțule!
Hei!
Cu ajutorul lui Ignatius Jack, a ridicat patru pereți
întocmai unde stătuseră cei vechi.
Roșcovano!
Nu fu în stare să refacă încăperea de dormit.
În acel an, se ivi pe cer o cometă mare,
care, chipurile, prevestea sfârșitul lumii.
Dar, după două săptămâni, dispăru așa cum s-a ivit.
Căscioara reconstruită semăna cu prima.
Dar era atât de pustie, încât îl copleșea uneori.
Anii trecură, găsindu-l încă așteptând.
Deși, deja nu mai știa să spună după ce.
Treceți la treabă în pâlcul ăla de pini!
Aduceți-mi toți copacii de pe muntele ăsta
până să mă trezesc duminică!
De luni încolo, vă opresc câte un dolar pe zi, fiecăruia.
La treabă!
Ai grijă, moșule! Dă să văd!
Du-te și ia un fierăstrău!
Nu știu ce...
Atenție, băieți!
Să zici dacă vrei niște apă!
Te ajut?
Pot să mă încălzesc puțin?
- Billy? - Da.
Tu ești?
Da. Te știu, cumva?
Da, am tăiat împreună în Salmo-Priest acum câțiva ani.
Eram prieten cu Arn Peeples.
Robert sunt.
Da, măi!
Salut, Robert!
Mă bucur să te văd.
Asemenea!
Nu pot să cred că încă tai lemne!
Abia țin pasul eu, la vârsta mea!
Am grijă de măgarul cu aburi, să fie adăpat și bine uns.
Mare lucru nu mai pot să fac, dar îmi câștig traiul.
Billy, nu ți se pare cumva mai altfel acum pe aici?
Nu știu dacă e altfel sau dacă mereu a fost așa.
Poate eram eu mai necopt, ca băieții ăștia.
Doar că nu țin eu minte.
Apăi, asta-i întrebarea,
nu, prietene?
Asta-i întrebarea.
Da.
Ia spune, ce mai face Arn?
Ce mai...
Nu l-am mai văzut, aoleu...
de vreun un an, poate mai mult.
Da, nu...
Da, nici eu nu l-am mai văzut.
Așa e, ce să faci?
Să te ajut!
Ia!
- Azi m-au cam lăsat mâinile. - Ia!
Te închei eu.
- Mulțumesc! - Da, firește!
Și cu asta, Grainier nu mai tăie lemne.
În anii ce urmară,
așteptă să se pogoare asupra lui ceva mare revelație.
Ce-i acolo?
Poți așa?
Dar nu i se arătă niciuna până acum.
Și începu să se îndoiască.
Măi!
N-ai plivit buruienile?
Zilele astea, de găsea destul de muncă
pentru oricine voia să muncească.
Ajunse să aibă o pereche de cai și o căruță.
Dar dintr-o întâmplare tristă.
Avery?
Inima lui Avery Pinkham ar fi putut fi lesne tămăduită
dacă s-ar fi născut peste o generație.
Domnule Pinkham!
Grainier se învoi cu familia
să ia caii și căruța pe 300 de dolari dați în rate.
Și așa, își găsi treabă de căruțaș.
Cărăușia îi deschise poarta către o reprezentație
cuprinsă din năzbâtiile și corvezile vecinilor lui.
Stați bine acolo?
Da.
Așa că stătea mai aproape de ei decât stătuse-n ani de zile.
Totuși, singurătatea îl apăsa și mai tare.
Nu?
Fii blândă cu iepurii!
Ei nu știu că n-o să le faci rău.
Katie!
Domnișoara...
Domnișoară Thompson?
Claire. Pesemne dumneata ești Robert.
Da!
Încântată!
Da, și eu.
Încântat! Te-am căutat la gară.
Te-am așteptat puțin, apoi am pornit pe jos.
Iertare, mi-a luat multișor să le pornesc pe doamne dimineață!
Mai vrei să te duc la foișorul dumitale?
- Dacă nu încurc! - Nu, firește! Urcă!
Vrei să...
Bine.
Bun. Gata?
Bun!
De unde ești?
Am fost mai peste tot.
Dar am trăit mult în Montana. În Noxon.
N-am văzut Montana.
E o țară frumoasă. Merită să te duci.
Mi-au zis despre dumneata.
Cine?
Cei care te-au recomandat.
Și ce au spus?
Că ești altfel.
Nu așa e toată lumea?
Nu.
E bine să fii altfel.
Cel puțin din ce văd eu.
Ce mă bucur că sunt aici! Valea asta e deosebită.
A fost sub un ghețar, știai?
Sub 900 de metri de gheață.
Când s-a topit, a inundat toată regiunea.
A săpat toate văile astea.
De acolo se trag și lacurile.
Îți închipui cum era?
Bucăți imense de gheață, de sute de metri,
crăpături și apă rece ca gheața...
Credeai că se sfârșește lumea.
De acolo se trag toate miturile, știi?
Legendele alea cu potopul...
Religiile de prin lume...
E aceeași poveste, spusă altfel.
N-am vrut să fiu lipsită de cuviință față de credința ta.
Mie doar...
Nu.
Mi se pare fascinant.
Când sunt în locuri din astea, nu mă pot stăpâni.
Lumea asta e tare bătrână.
Așa e.
Pesemne le-a văzut pe toate.
Claire fusese infirmieră în Europa în Marele Război.
Acum o angajase Serviciul Forestier al Statelor Unite
în încercarea de-a gestiona tăierile și de-a preîntâmpina focul.
Mulțumesc!
Mi-a făcut plăcere, Robert!
- Mulțumesc că m-ai adus! - Și mie mi-a făcut plăcere.
Da. Bine.
- Poftim! - Mulțumesc!
N-ai nevoie de ajutor?
- Nu. - Nu? Bine.
Ai grijă de tine!
Te-am speriat?
Aoleu...
Robert!
Katie!
O să fie bine!
Să pun pătura peste...
Mama...
Domnișoară Thompson!
Ești acolo?
Robert?
Ce surpriză!
Ce mai faci?
Bine.
Sper că nu te-am speriat!
Nu, nicidecum!
Tocmai plecam să cercetez împrejurimile
și te-am auzit strigând.
Da.
- Da, eu... - Ai...
Treceam pe aici
și mi-am zis să te întreb de vorbă.
Nu-i înspăimântător aici, sus?
Nu. Sunt pe pace aici.
Privesc cum se strâng norii, cum se schimbă lumina,
și-s plătită c-o fac. E un dar!
Da, văd!
Cum ai ajuns s-o faci?
Am văzut un afiș cu oferta de muncă
tocmai când aveam nevoie.
Poftim, ceai de pufuliță!
Mulțumesc!
Trebuia să mă recomande un prieten de familie.
Și așa a zis:
„Claire Thompson e complet lipsită
de sfiala tipic femeiască.
Dă dovadă de etică de lucru mai mult decât potrivită,
și nu se teme de nimic ce pășește, se târăște sau zboară.”
Cum e?
E bun. Mulțumesc!
Totul pare atât de mic văzut de aici!
Așa e.
Vrei să te uiți?
Totul crește atât de iute!
Abia se vede că a trecut focul pe aici.
Parcă nici n-ar fi fost.
Erai aici când a venit?
Nu.
Nu eram.
Dar...
soția și prunca mea...
Da. N-au scăpat.
Vai, Robert!
Da. Vezi, uneori...
tristețea parcă mă înghite de viu...
alteori, parcă totul s-a întâmplat altcuiva.
Dar nu, nu eram aici.
Nu atunci când...
Nu atunci când ar fi trebuit să fiu
și când au avut nevoie de mine.
Le aud, uneori.
Acolo, în pădure.
Sporovăind și râzând.
Da.
Nici nu vreau să întorc capul, fiindcă mi-e teamă...
că le sperii și pleacă.
Așa că le ascult...
până se petrec altundeva...
unde se duc ele.
Nu am mai spus lucrul ăsta nimănui.
Vorbesc ca un nebun?
Da, și eu mi-am pierdut soțul acum un an.
I-a luat mult să moară.
Iar când s-a dus, a rămas un hău în urma lui.
Aveam tare multe întrebări.
De parcă era primul om care a murit.
Când treci prin așa ceva, nimic din ce faci nu e o nebunie.
Treci prin ce treci.
În pădure, nimic nu e degeaba.
Totul se întrețese,
nu știi unde se termină ceva și unde-ncepe,
dacă te uiți cu grijă.
Insecte ce nici nu se văd sunt hotărâtoare precum râul.
Copacul mort e hotărâtor precum cel viu.
Precis avem ceva de învățat de acolo.
Și dacă nu mai ai nimic de dat?
Atunci?
E nevoie de un pustnic în pădure precum de preot în amvon.
Da.
Asta sunt eu?
Un pustnic?
Pesemne amândoi suntem, fiecare-n felul său.
Eu aștept să aflu pentru ce am fost lăsați aici.
Deși știa că n-are cum,
l-a copleșit gândul că poate i s-a întors fetița.
Katie!
Kate!
Katie!
Vai, Kate!
Bun!
Doamne!
Ți-ai rupt piciorul!
O să te doară, numai puțin!
Bun!
Katie!
Nu!
Vrei să iei apă, puiuț?
- Da. - Bine.
Sus!
Ce ai făcut?
De ce l-ai aruncat?
Apă!
Pa!
Katie!
Kate!
Kate i s-a părut aievea ca toate celelalte în viață,
chit că se mai întreba dacă într-adevăr chiar venise.
Petrecea multe zile și multe seri străbătând pădurile și câmpiile de acolo,
căutând vreun semn de la ea.
Deși nu găsi niciunul,
își petrecu restul zilelor așteptând,
ca să fie acolo dacă se va fi întors cumva.
În anii mai din urmă,
din timp în timp, Grainier mai pleca cu trenul la Spokane.
Cutreiera orașul fără vreo țintă sau vreun scop,
de parcă ar fi căutat ceva pierdut cu multă vreme-n urmă.
Recepționat, gravitația e zero și n-am nimic! Capsula se rotește.
Priveliștea e extraordinară!
Ce face omul ăla?
Capsula...
E în spațiu.
Am văzut propulsorul în timpul rotirii, era la câteva sute de metri.
Recepționat...
Atunci, acela e...
Suntem noi.
Recepționat! Continuați pentru cel puțin șapte orbite!
...o cămilă a scuipat aur printre dinți.
Aur!
Priviți-l pe Sun Tzu, omul sfânt din estul îndepărtat!
Sun Tzu, omul sfânt, vă va interpreta visele!
Bucurați-vă de faimoasele Surori Bittler
sau, și mai bine, dați un bănuț ca să vedeți un monstru!
Dumneata!
Vino încoace, da! Nu judeca așa aspru!
În acest teatru,
misterele lumii roiesc ca liliecii și insectele.
Aici găsești toate răspunsurile! Cumperi bilet...
Seara, se duse să vadă un spectacol de curiozități
la promisiunea c-o să vadă un monstru,
însă fu doar un băiat costumat.
Își văzu chipul în oglindă pentru prima dată în aproape zece ani.
Și văzu urmele pe care i le lăsaseră anii pe chip.
Simțea că abia începea
să priceapă câte ceva din viața lui,
deși tocmai începea să fie pe ducă.
Patru dolari să vezi lumea așa cum o văd păsările!
Ține-te bine de ceva!
Robert!
E frumos, nu?
Atât de frumos!
Când Robert Grainier muri în somn, cândva prin noiembrie al lui 1968,
viața lui se sfârși tăcut, cum a și început.
N-a cumpărat în viața lui o armă, nici n-a vorbit la telefon.
N-a știut cine au fost părinții lui,
și nici urmași n-a avut.
Dar, în acea zi de primăvară,
când nu mai deosebi susul de jos,
simți, în sfârșit, că se întrețese cu tot.
TRENUL DIN VIS
Dacă Domnul ar fi un sequoia
L-ai tăia?
Te-ai sui pe crengile Lui iubitoare Ca să privești în zare?
Dacă râul ar fi din lacrima
Celor petrecuți
L-ai zăgăzui
Ori l-ai lăsa să curgă?
Subtitrarea: Clara Lițescu